Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК ОРИГІНАЛЬНОЇ КОМЕДІЇ NETFLIX
У ВСІХ НА МАЙДАНЧИКУ ТЕСТ НА COVID НЕГАТИВНИЙ
БУЛИ ВЖИТІ ВСІ ПРЕВЕНТИВНІ ЗАХОДИ
Тренер свідомості. Так.
«СУ-ГИН ЛІ, ТРЕНЕР СВІДОМОСТІ»
Я ніколи не відчував себе так раніше.
Почнемо. Тренер свідомості.
СУ-ГИН ЛІ
Чорт.
Чув, що в цьому місці тихо.
Не очікував почути оплески.
Тому, тут все-таки не так тихо.
Подивимось.
Вода ніби чиста.
Риба теж непогана.
Та щось не рухається особливо.
Завмерла вся. Може, це через холодну погоду?
Що тут у мене? Чув, що риба божеволіє від цього.
Думаю, що спрацює. Тільки погляньте.
Заплатив за це 680 тисяч вон.
Добре. Глянемо, чи клюне.
Є одна. Цікаво. Так, нумо.
Купилася на наживку.
Клюнула.
Ось так.
Держи.
Так! Тримай!
Взяла наживку!
Чорт, вкрала наживку.
Не можу повірити, втекла з наживкою.
Думаю, знає, що має її повернути.
Добре. Поглянемо.
Що ж я сьогодні спіймав? Багато наловив.
Досі жива. Що це?
Боже. Морський окунь.
Досі жива. Неймовірно.
Я піймав акулу в прісній воді?
Палтус, лосось, морський окунь…
А це що? Та й біс із ним.
Піймав навіть англійські літери.
Погляньте. «Super Junior».
Один із «Super Junior».
Як вам такий жарт? Що це зрештою таке?
Ніколи такого не ловив. Що це?
Може, просто натягнути отак?
Перевірка.
Задаймо ритм.
Хей-хо!
Нон-Міл Кім!
НОН-МІЛ КІМ
-Привіт! -Привіт!
Тренер свідомості. Тренер свідомості, так.
Тренер свідомості. Тренує вашу свідомість.
Замовкніть і ставайте в ряд.
Тренер свідомості. Тренер свідомості, так.
Я тренер. І тут щоб дати вам пораду.
Я професіонал з 20-літнім стажем.
Всі здивовані. Усім віднімає мову.
Мої спроби в хіп-хопі. Злять інших реперів.
Су-Гин прикриває мій зад. Навіть затягнув мене на «Netflix».
Іноземні фани пробують перекладати. «К» відчуває гордість.
Професор Лі ділиться власною мудрістю. Поспішіть занотовувати.
Я мріяв бути прикладом для наслідування. І мрія стала реальністю.
Гей, бро. Скажи, що робити.
Гей, бро. Тепер послухай.
Гей, бро. Дай пораду.
Привіт усім. Спочатку привітайся.
Тренер свідомості. Тренер свідомості, так.
Тренер свідомості. Тренує вашу свідомість.
Замовкніть і ставайте в ряд.
Тренер свідомості. Тренер свідомості, так.
Нон-Міл Кім!
Скажіть «хо».
-Хо! -Хо!
Скажіть «хо-хо».
-Хо-хо! -Хо-хо!
Коли я скажу «тренер», ви кажіть «свідомості».
-Тренер! -Свідомості!
Не дивлячись на пандемію,
Нон-Міл Кім подолав такий шлях, щоб допомогти.
Навіть пройшов тест на Covid-19.
Серйозно пошкоджений ніс.
Прошу, оплески.
-Дякую. Це був Нон-Міл Кім. -Нон-Міл Кім!
Невдовзі виступатимеш у Європі.
Зажди, це ж «Netflix».
Мешканці 190-та країн дивляться на нас просто зараз.
Багацько людей дивиться.
Ну, якраз час розпочинати.
Вітаю на шоу «Су-Гин Лі, тренер свідомості».
Сцена готова!
Я на сцені!
ПЕРЕТВОРЕННЯ НА ТРЕНЕРА СВІДОМОСТІ
ЩЕ НЕ ВСІ ЗДОГАДАЛИСЯ ПЛЕСКАТИ ПРЯМО ЗАРАЗ?
Привіт. Усім ласкаво прошу.
-Привіт. -Привіт.
Гаразд. Я — Су-Гин Лі.
Мегакорпорація «Netflix» повідомила, що має купу грошей на витрати.
Того я так і вирядився.
В золотий треник.
Вісімнадцять карат.
Зацініть ланцюг.
Що написано? Що він орендований.
Нехай так.
Оскільки я тренер, то в мене ще й золотий свисток.
Клас. Хіба це не круто?
Врешті-решт… Що це? Заберіть звідси.
Негайно. Де ж ваша совість?
Беріть. Чому забув?
Що ти робиш?
Ти хто?
-Боже. -Ти хто?
-Це ж Пак Сон-Кван. -Привіт.
ПАК СОН-КВАН
Моя команда зростає.
-Тепер у ній і знаменитість. -Зажди.
Ти чому з мікрофоном?
-Думав, що в нас дует. -Не очікував тебе бачити.
-Справді? -Коли ти тут почав падати,
я здогадався, що ти комік.
Мені сказали забрати відро,
-та, як комік, маю хоч щось робити. -Гарна робота.
Наступне шоу твоє.
-Моє? -Так.
Тоді глядачі думатимуть, що всі корейські коміки — коротуни.
-Ми обоє такі. -Тож…
Переді мною мав би виступати хтось високий.
Це вже не стендап.
-А «сітдаун». -Атож.
Яка різниця? Це не має значення.
Згода. Буде «сітдаун».
Байдуже, все одно дякую.
-Дякую Сун-Кване. -Тобі дякую.
-Насолоджуйтесь виступом. -Гаразд.
-Побачимось. -Так.
Забери відро та кепку.
У чому відмінність від «Gag Concert»?
-Вибач. -Європейці будуть в шоці.
-Вибач. -Це комедійний виступ.
-Має бути найвищої якості. -Так, комедійний виступ.
-Тепер ти маєш піти. -Добре.
-Присядь, насолоджуйся. -Неодмінно.
Я вам вельми вдячний, Нон-Міл та Сун-Кван.
Зазвичай такі виступи збирають більше глядачів.
А ви навіть мусили пройти тест на COVID-19, щоб прийти сюди.
-Зручні стільці? -Так.
Тож, гадаю, ви не сміятиметесь багато.
Останнім часом я був на багатьох телешоу.
Нещодавно я рибалив.
Навчився на програмі «The Fishermen and the City».
Нічого особливого в таких навичках.
Маєте просто відчувати.
Коли риба клює,
просто зверніть увагу і тягніть її.
Якщо Кен-Кю накричить на тебе за те, що ти сам зловив усю рибу,
просто припини.
Він припинить нарікати.
І замовкне. Ну, ви зрозуміли.
Є така риба — кінь-вусач.
Чули про таку? Звучить як слово «свідомість» корейською.
Можете глянути на екрані. Круто ж?
Тільки в нашому шоу таке можливе.
Виглядає якось так.
Діалектичний варіант.
Мешкає в прісних водоймах,
і справді сильна.
Ця риба просто відмовляється розуміти натяки.
Багато кісток та сильний рибний запах.
Торкнетесь її і руки смердітимуть рибою кілька днів.
Тож, коли люди її ловлять, то лаються.
А рибі це неприємно.
Замість того, щоб роззявити рота,
вона на вас витріщається.
Ось що вона робить.
До чого я веду?
Ця риба схожа на мене.
Не тому, що в мені багато кісток,
я неприємно пахну та непопулярний.
Мені вже за 40,
і більшу частину життя я поводився дуже обережно з людьми.
А знаєте з ким найбільше?
Хо-Дон Каном.
Правильна відповідь, друзі.
Мабуть, усі вже знають.
Це — Хо-Дон Кан.
Якщо я кінь-вусач,
то він страхітливий жовтохвіст завдовжки з цілий метр.
Величезний.
Коли ви намагаєтесь витягнути таку рибу,
здається, що вона волає: «Відпусти мене».
Ви практично чуєте це. Така вона велика.
Нещодавно я піймав жовтохвоста довжиною понад метр.
Велетенського. Піймав такого.
Це було в різдвяному спецвипуску.
Витягнути його було виснажливо.
Хо-Дон — жовтохвіст багатьох телепрограм.
Не постійний учасник,
але смертоносний.
Його сила та міць — не жарт.
Вперше ми зустрілись на шоу «2 Days & 1 Night».
-Два дні! -Одна ніч!
Одна ніч!
Можете сказати: «Два дні».
Усі знатимуть, що зараз знімають у Кореї.
Як ви всі знаєте,
всі учасники шоу були приголомшливими, і всі вони досягли слави.
Там ми багато жили в наметах.
Практично увесь час.
Під кінець мене це так втомило, що я хотів спробувати щось іще.
Тому я спробував призупинити діяльність.
Думав, що так буде краще.
Сун-Кван, ти плескаєш в долоні.
Тому я покинув шоу.
Спершу
було справді важко.
На «Gag Concert» все було сплановане.
На естрадному шоу я просто не знав що робити.
Впродовж зйомок
не міг навіть глянути в камеру.
Увесь час дивився на жовтохвоста.
Витріщався на Хо-Дона.
Уявлення не мав, що робити.
Вирішив, що робитиму лишень те, що скажуть.
Не дуже старатимусь бути смішним.
Просто виконуватиму роботу.
Я зможу.
Якось жовтохвіст Хо-Дон
вперше мене похвалив.
За мої водійські навички.
Дехто з вас, певно, знає.
«Я навіть не помітив, як ти загальмував. Як авто зупинилося?
Ми повернули наліво, я нічого не відчув.
Як ми так швидко дісталися до Канвона?»
Тоді я їздив
на «Kia Carnival», як інші знаменитості.
Весела назва для мінівена.
Я змінював авто десть шість разів.
Тоді вони встановили купу камер у мінівені
на скотч.
Тепер вони використовують краще устаткування.
Відтоді вони використовують скотч усюди.
А його неможливо видалити повністю.
Якось я задрімав у своєму фургоні.
Коли прокинувся та спробував вийти,
рука не рухалась бо приклеїлась до місця, де був скотч.
Скотч може склеїти
навіть нещасливу пару.
Він справді неймовірний.
Оскільки я звичайна людина,
то втомлююсь, коли довго за кермом.
Якось я їхав багато годин.
А решта в мінівені…
Навіщо в авто камери? Ніхто зі мною не розмовляв.
Усі миттєво позасинали з роззявленими ротами.
Чжи-Вон Ін товкся головою в вікно
та навіть не прокинувся.
Хо-Дон глушив хропінням.
Я був злим. Ніхто ані слова мені не сказав.
«Я для них просто водій? Хто я в цій команді?»
Пейзаж уздовж річки Донг чудовий.
Потрібно бути уважним, щоб не злетіти в урвище.
Я навіть подумав, може варто злетіти.
Став би новим ведучим.
Приберу до рук шоу і зніматиму шістьох своїх друзів.
Поки я про це думав,
то звернув увагу на Сон-Гі
на задньому сидінні.
Він спав як янгол,
без жодного зайвого звуку.
Через нього я не зміг так вчинити.
І ще одне. Я глянув на Хо-Дона.
Навіть якщо ми впадемо в урвище, його голова в шоломі.
Якби він вижив,
здогадайтесь що би трапилось.
Краще померти, аніж зустрітися з ним віч-на-віч.
Та зрештою я змінив власну думку
та зміг усміхатись, як і раніше.
Не уявляєте скільки я тоді проїхав.
Мене нудить від кермування. Досі намагаюся не сідати за кермо.
Навіть коли не п'яний,
я користуюся послугами шофера, щоб мені не доводилося водити машину.
Я так часто використовував послуги фірми,
що знявся в їхній рекламі.
Один, два, три, чотири.
Телефонний номер той самий.
З обох боків.
Ось як це було.
Ті самі люди з обох боків.
Справа з Хо-Доном в тім,
що якщо йому хтось запам'ятався,
він може зробить з того зірку.
Пам'ятаєте як він кричав: «Сон-Гі»?
Я також привернув його увагу.
Ще на нашій першій спільній зйомці.
Ми почали знайомитися.
«Привіт, я Чжи-Вон Ін».
Сон-Гі згадав пісню «Ти моя дівчинка».
Не знаю, чи мав він дівчину, чи ні.
Потім була моя черга.
Хо-Дон раптом сказав:
«Це найкращий комік усіх часів.
Усі луснуть від сміху
вже від самого його вітання.
Послухаймо, що він скаже.
Люди, ви не розчаруєтесь».
Він налаштовував мене на провал.
Ви ж розумієте, про що я.
Мене кинуло в холодний піт.
Досі сняться жахіття.
Та знаєте? Я таки змусив усіх сміятися.
«Всім привіт».
Після такого привітання, мене навіть запросили рекламу.
У той час я був обережним із Хо-Доном.
Та тепер
настала черга Хо-Дона.
«Су-Гин, піднеси руку до лиця.
Я вдам, що дав тобі ляпаса».
Тоді він дасть ляпаса, а я прикинуся.
Раніше він кликав мене по імені і відразу ж давав ляпас.
Тепер він зі мною обережніший.
Але якби не Хо-Дон,
я б не досягнув таких вершин.
Але найголовніше, деякі з вас, можливо, пам'ятають це.
На шоу «2 Days & 1 Night».
ми якось відпочивали й пили разом чай.
І хтось приніс хурму.
Замість того, щоб одразу її з'їсти,
Хо-Дон раптом запитав.
«Хтось знає, як буде "хурма" англійською?»
Якби Сон-Гі знав, на цьому б усе завершилось.
Не було б смішно.
Але навіть Сон-Гі не знав відповіді.
Ніхто не знав.
Я подумав, що саме час пожартувати.
«Ніхто не знає відповіді?
Повторюйте за мною:
"В'яжерота"».
Усі ледь не луснули від сміху.
Хо-Дон подумав, як весело.
«А мандарин як англійською?»
«Кисляк».
«Кисляк». Ідеально.
Я вагався зрештою
поміж «кисляком» та «Чеджу».
Не міг обрати.
Я можу назвати різні фрукти.
А «кавун» англійською?
Одним складом — «плюнь».
Що ще?
-Що? -«Банан».
Так і буде.
Усіма мовами однаково.
«Корейська диня»? Боже.
Це трохи довше.
«Насінини в лайні».
«Насінини в лайні». Це «корейська диня» англійською.
Не прикидайтеся, що не розумієте.
Я довго поводився обережно з Хо-Доном,
але нещодавно я зустрів іншу людину,
до якої потрібен особливий підхід.
Дозвольте показати.
Ось ця людина.
Надзвичайно отруйна
та завжди зла.
З надутими щоками,
ладна атакувати будь-якої миті.
Це комік Ген-Кю Лі.
Недавно я його зустрів і кажу:
«Я робитиму стендап для "Netflix".
Назвав "Тренер свідомості"».
І він почав: «Що? "Тренер свідомості"? Це що таке?»
Він накричав на мене, хоча міг говорити спокійніше.
Я запитав його, чи можу я зобразити його рибою фугу.
«Ні! Я не звичайна фугу, я смугаста!
Делікатес.
Чия отрута може вбити».
Він добрий до тих, хто добрий до нього.
Та якщо перейдеш дорогу, він може вбити.
Він завжди супиться.
Завжди готовий до атаки.
Як ніби у нього скотч на лобі.
Ми разом рибалимо,
і його все засмучує.
Гарна погода засмучує,
дощ засмучує також.
Капітан винен, коли риба не клює.
«Чому ти обрав цей день?»
Сердиться, коли комусь щастить.
Коли ми спіймали багато,
він злиться, що в нього болять руки.
Інколи, після довгої риболовлі на човні, він втомлюється.
Тоді він жартує, дозвольте додати.
Потрібно знати коли він жартує, а коли говорить серйозно.
Оскільки я провів із ним багато часу,
то можу одразу сказати, жартує він чи ні.
Коли рибалимо,
він раптом може закричати на мене: «На що ти вирячився?»
Я миттєво відповідаю: «А ти?» «Кен-Кю».
«Ти хто?» «Твій колега-комік».
«Поглянь на себе». «То й поглянь».
«Поглянь на мене». Він регоче.
Він такий радий, що я підіграю йому.
Але не всі це розуміють.
Одразу видно, коли він жартує, то каже грубим голосом.
«На що вирячився?» Так він жартує.
Інколи каже з більш серйозною інтонацією.
«На що вирячився?»
Це означає, що він не в гуморі,
і справді хоче, щоб ти на нього не витріщався.
Дехто не розуміє.
Не буду називати імен.
«На що вирячився?»
«Про що думаєш?
Моя рогівка сканує тебе, я тебе бачу.
Тобі щось не подобається?»
Так каже.
-Сан-Рьол Чи. -Вірно. Це він.
Тоді Кен-Кю каже: «Що з тобою?
Ми не покажемо це в ефірі.
Ти зійшов з глузду?»
Важливо розуміти натяки.
Зараз я один із найстарших коміків.
Оскільки мене показують на телебаченні з Хо-Доном та Кен-Кю,
ви можете подумати, що я теж молодий,
та я один із найстарших.
На зйомках,
інколи доводиться бути делікатним з молоддю.
Часто виступаю з кумирами молоді.
Зазвичай я приходжу на роботу в повсякденному одязі.
Але одяг молодих людей
мені виглядає дивним.
Я такого не розумію.
Це все дизайнерський одяг, та я все ж не розумію.
Як ви думаєте, про кого я?
Сон Мін-Хо. Тобто МІНО.
Його одяг виглядає так модно.
Підліткам та 20-річним подобається.
А я не розумію.
Весь цей дизайнерський одяг.
Я ось так вітаюсь з МІНО.
«Привіт, ББ!»
«Як справи, ББ?»
Він запитує: «Що за ББ?»
Я кажу: «Означає блим-блим».
Дуже багато прикрас.
Вам подобається. Ви, певно, фанати МІНО.
Думаю, оскільки наш виступ дивляться люди різного віку,
йому варто одягатися більш акуратно.
Та якщо я запитаю: «Що за вигляд?», він скаже: «Це мій стиль».
Молоді люди ставляться до мене, як я до Кен-Кю.
Це дзвіночок.
«Усі мають власний стиль.
Замість того, щоб чіплятися, я повинен прийняти їх такими, як є».
Під час зйомок телешоу
ще важливіше розуміти натяки.
Ми повинні були знімати шоу прихованою камерою,
та всі камери було видно.
Телефонують.
«Можеш позичити мені 40 мільйонів вон?»
Оскільки я бачу камери,
то кажу: «Добре. Скинь номер рахунку».
Хто так робить? Знав, що відбувається,
але прикидався, що не знаєш.
У ті часи телепрограми з гіпнозом були звичним явищем,
але всі почували себе ніяково.
Знаю, що ви смієтесь, бо пам'ятаєте.
Я і ще кілька коміків сидимо в кімнаті очікування.
Заходить продюсер.
«Гіпнотизер неймовірний.
Ми його перевіряли, і йому вдалося загіпнотизувати всю знімальну групу.
Один бачив покійну матір,
інша казала, що в минулому житті була принцесою.
Спрацювало з усіма».
Нащо він нам розповів?
-Щоб підіграли. -Він пробував сказати нам…
щоб підігрували.
Ось що він завуальовано сказав.
Я зрозумів натяк і ввійшов у кімнату.
І почалося.
«Дивись на мармур.
Як тільки я скажу "червоне сонце", ти заснеш.
Червоне сонце!»
Ви б звичайно заснули,
та я перестарався.
«Червоне сонце!»
Я схилив голову. Як усі коміки роблять.
Я не міг забути обличчя продюсера.
Хотів добре виконати роботу.
«Що гіпнотизер питатиме?
Що мені відповідати?»
У голові крутилися ті запитання.
Гіпнотизер запитав.
«Су-Гин, де ти зараз?»
«Біля тебе».
«Просто поруч».
«З ким ти?»
«Та з ким? З тобою. Нас тут тільки двоє».
Якби я так сказав, було б смішно.
Та я не міг.
Я сказав: «Бачу димар.
Хтось розпалив вогонь у печі».
«Хто?» «Думаю, моя бабуся.
Вона плаче».
Я не був під дією гіпнозу.
Я все вигадував.
І він продовжував питати.
«Чому вона плаче?»
«Через тебе».
Хотів я сказати, та не міг.
Я сказав: «Не знаю.
Просто плаче».
Це додало йому впевненості в тому, що я цілковито загіпнотизований.
Він дав мені щось.
Я взяв, смерділо цибулею.
«Відтепер, що б ти не взяв до рота,
буде смакувати як яблуко.
Ти їстимеш яблуко».
Але це точно була цибуля.
Він запхав її мені до рота.
Смерділо цибулею.
Я відкусив шматочок.
І аж заплакав.
Та я не міг сказати, що це цибуля.
«Що це?
Ніколи не їв такого смачного яблука.
Бабусю, скуштуй.
Пригощайся».
«Що вона сказала?»
«"Ти, сновидо. Хочеш, щоб я це їла?"
Ось що вона сказала». Кажу я йому.
Він зрозумів натяк і сказав: «А тепер прокидайся».
Продюсер позаду здавався задоволеним.
Він дав мені знак.
Ті, хто не розумів натяків,
супились одразу, як кусали цибулю.
Їли й одразу супились.
Після п'ятої цибулини казали: «Як смачно».
Не розуміли натяків.
Під час зйомок телешоу важливо розуміти натяки.
Оскільки в мене добре виходить,
думаю, моїм дітям теж вдаватиметься.
Схоже, гени тут ні до чого.
Я сам цьому навчився.
Мій син Тхе-Джун ходить на гімнастику.
Він мій старший.
Здається, це називається Ткачов. Зараз покажу.
Ось як він виконує елементи.
Він у сьомому класі.
Погляньте. Просто в повітрі.
Оце гімнастика. Дивіться.
А це на поручнях.
Він такий хоробрий. Може різне виконувати.
Якось я чув, як він хихоче в кімнаті.
Ніби запитує щось у когось.
Я пішов поглянути,
він дивився онлайн-трансляцію.
Здавалося, що там сотні глядачів,
та насправді троє.
Мій син — найактивніший з них.
Якось він серйозно сказав:
«Тату, я хочу до США».
Думаю, він виріс.
Хоче розширяти горизонти,
вивчати англійську, отримувати новий досвід.
Тож я вирішив допомогти йому, чим тільки зможу.
Я запитав його:
«Тхе-Джуне, чому ти хочеш до США?»
А він каже: «Бо там багато поручнів».
Це правда?
Тут мають бути люди з головного офісу «Netflix».
Я справді хочу запитати в них про це.
«Скільки поручнів…
Скільки залізних поручнів в Америці?»
Не знаю, хто йому про таке сказав.
Сьогодні буде ще онлайн-трансляція, то я запитаю.
Його приклад для наслідування.
Я буду четвертим глядачем.
Він має знати відповідь.
Це дійсно змусило мене зрозуміти, що розум не передається у спадок.
У мене є ще один син.
Він більше схожий на мене.
Якось я випив.
Зі мною були дружина та два сина. І я сказав їм серйозно:
«Ми з мамою вирішили побудувати будиночок у селі
і жити там до самої смерті.
Якщо мама помре першою, то я слідом.
Отакий план. Ви робіть, що хочете.
Та забудьте про турніки».
Я сказав це серйозно, щоб вони прокинулись.
«Ми залишимо вам трохи грошей».
Мій молодший син, Тхе-Со, сказав: «Тату, ви не можете покинути нас».
Я запитав: «Чому?»
А він: «Спершу скажи, де гроші».
Це було так смішно.
Він справді так сказав.
Він розумний. Хоче знати.
Тхе-Джун, мій старший, він більш дорослий.
«Гей, тебе більше гроші хвилюють,
аніж тато й мама? Як ти можеш?
Набагато важливіше, щоб вони були здорові та поряд».
А тоді запитав мене: «Тату, в селі будуть турніки?»
Я це вигадав.
Як вам?
Я думаю, моя кмітливість
пов'язана з моїм вихованням.
Я часто змінював школи.
У мене було два випускних.
На всіх дитячих фото
я на когось дивлюся.
Куди я дивлюся?
Погляньте.
Куди він дивиться?
На когось дивиться.
Якось
у початковій школі
я з друзями грав у футбол.
Це був третій чи четвертий клас.
Це моя школа. І я грав у футбол.
Раптом на шкільне подвір'я заїхав культиватор.
На ньому
була невелика шафа.
Так, саме така.
Я кажу «маленька».
Так добре. Залиште.
На культиваторі був навіть електричний вентилятор.
Не такий великий.
Так добре. Залиште.
Це вентилятор.
Як би не було, культиватор несподівано заїхав.
Думаю, якийсь божевільний старий.
Там гралися діти, це було небезпечно.
Навіщо приїздити на культиваторі?
Та коли я придивився, то побачив, що це мій батько.
Він був за кермом культиватора
з купою краму.
Тож… Заждіть, він не носив кепки.
Гаразд. Уявімо, що носив.
Все одно, це був він.
І він сказав мені залізати.
Я сказав друзям: «Побачимось завтра.
Шкода, що я йду так швидко».
І ми поїхали.
Та мій тато поїхав не в напрямку дому.
Культиватор їхав.
Далі й далі.
Тато час від часу оглядався.
Не тому, щоб пересвідчитись, що я досі там,
а чи не впав вентилятор.
Я нічого не питав, просто сидів там, позаду.
Ми приїхали в абсолютно інший район.
І тато сказав, що ми там житимемо.
Поряд була невеличка школа.
«Від завтра ти ходитимеш до цієї школи».
Я не розумів, що відбувається. Потім одна пані з'явилася.
Я бачив її кілька разів у нашому районі.
Тато сказав: «Тепер вона твоя мама».
Та в мене вже була мама.
Я мочився в ліжко усю середню школу.
Тому що
мій тато та мачу…
Колись я її називав «та пані», але зараз «мама».
Тепер вона стара і живе з татом вже багато років.
Я не ходив до туалету, бо боявся їх розбудити.
Чомусь, мій тато інколи махав рукою
перед моїм обличчям, перевіряючи, чи я сплю.
Не знаю, чому він так робив.
Та він робив.
Не знаю чому.
Не думаю, що він хотів пересвідчитись, що я досі живий.
Так тривало місяцями.
Він махав переді мною вночі.
Досі не знаю навіщо.
Я був надто малий, щоб зрозуміти.
Я відвідував тата на свята
і відтворив цю сцену.
Ось фото.
Зняте на новорічні свята.
Я не в кадрі, так? Я поясню чому.
Не було нікого, хто міг би нас сфотографувати.
Моєму татові 80 років. І він там наймолодший.
Це фото зробив 90-літній дідусь, що проходив повз.
Він занадто довго тиснув на кнопку і тому знімав відео.
Не знаю, що він натискав. Але залишив мені на телефоні вісім своїх селфі.
На деяких фото частина культиватора.
Це найкращий кадр.
Тут я хотів відтворити момент,
коли я питаю тата, куди ми їдемо.
Ось так він тоді виглядав.
У нього успішний син. І він навіть інколи дає йому грошей.
Тож міг би усміхнутись, але ж ні, напружений.
Та невдовзі після того, як зробили це фото,
мій батько захворів
і переніс серйозну операцію.
Не знаю чи варто казати це тут,
та минулого тижня він…
остаточно одужав.
Зателефонував мені.
Зараз прекрасно почувається.
Мій тато ніколи ні з ким не панькався.
Він завжди йде напролом.
Якось у дитинстві
я вранці прокинувся, а тата немає.
Ми з братом запанікували.
Ми не мали чого їсти,
брат приготував нам, що зумів.
На третій день тато повернувся.
«Де ти був, тату?» «Їздив на екскурсію».
Він оглядав пам'ятки.
«Ти чому не залишив нам грошей?» «Ви їх не знайшли?»
У кутку кімнатки лежало 5000 вон.
Він підняв зім'яту купюру і дав її нам.
Він поклав її туди напередодні.
Був переддень Різдва.
Тато сказав: «О, завтра Різдво».
Більше нічого.
Ми подумали: «Тато знає про Різдво?»
Тож ввечері перед сном ми взяли пару татових військових шкарпеток.
Таких велетенських.
Ми почепили їх і пішли спати.
Зранку побачили, що тато просто пішов у них на роботу.
Одягнув і пішов.
Певно, хотів бути в них на Різдво.
Наш з братом єдиний спогад про Різдво.
Якось для телепрограми потрібне було моє фото з мого першого дня народження.
Я подзвонив татові і запитав, чи є в нього таке.
«Ні». «Чому?».
«Ми не святкували».
Зрештою, я позичив фото Бен-Мана.
Він найбільше був на мене схожий.
Я запитав його, чи є в нього фото. Якраз було.
Наскільки я знаю, його сім'я теж була небагатою.
Це — Бен-Ман Кім.
Хто б сказав? Я запитав тата:
«Схожий на мене?» «Твоя точна копія.
Ніхто не відрізнить. Хлопчина виглядає розумним».
Думав, що він вибачиться.
Та він просто сказав, що ми дуже схожі.
Говорячи про дітей,
бачили колись не дуже милих дітей?
Не всі діти гарні та милі.
Інколи хтось із друзів приносить свою дитину.
І я кажу:
«Боже мій.
Як він виріс.
Здається, нещодавно ти ще була вагітною.
А тепер, поглянь, який він вже великий».
Я не говорю про вигляд дитини, лише як вона виросла.
«Боже. Неймовірно».
Розумієте про що я.
Не хочу нікого образити.
Інколи скажеш:
«Хлопчик…» А батьки такі: «Це дівчинка».
Тоді я кажу: «Вам потрібен хлопчик.
Я впевнений, що він буде таким же гарним, як ця дівчинка.
Будеш прекрасним татом».
Потрібно швидко щось вигадувати.
Краще одразу висловлювати припущення, що дитина дівчинка.
«Боже, погляньте на цю маленьку принцесу».
Навіть якщо це хлопчик, мами люблять таке чути.
«О, це хлопчик? Але такий гарний.
Весь у маму». Таке нікого не образить.
Скільки даруєте на весіллях? Є якісь правила?
Якщо просто знайомий — 50 тисяч вон.
Близький друг — 100 тисяч.
Якщо родич — то від 200 до 300 тисяч.
Якщо не розмовляли п'ять-шість років —
вистачить емодзі.
Просто емодзі.
Якщо вам відповіли й почали розмову —
доведеться йти на весілля.
Просто емодзі у відповідь — певно вашій дружбі кінець.
Було поганою ідеєю починати спілкування.
Справа тонка, так?
Запросив знайомий на весілля.
Я приніс 100 тисяч вон.
А мій друг ще не зняв готівки.
Тож я пішов із ним до банкомату.
Бачу, а він 200000 знімає.
А я ближчий друг нареченому, аніж він.
Я схвилювався, що наречений розчарується в мені.
Тому я зняв ще 200 тисяч.
Вважав, що маю дати більше.
Тому подарував 300 тисяч вон.
Коли надійшла черга друга,
він попросив чотири конверти і поклав у кожен по 50 тисяч.
Він передав їх від імені інших друзів.
Якби ж він дарував першим.
Тоді б я подарував лише 100 тисяч вон.
Та я подарував свій конверт першим, а потім він своїх чотири.
Ніхто мені не компенсував.
Таке дратує.
Хіба це не неоднозначно?
А так не тільки з весіллями. А й з дитячими днями народжень.
Для прикладу Сон-Кван.
Виповнився дитині мого друга-коміка рік.
Оскільки ми близькі друзі,
то я вирішив подарувати мільйон вон.
Я від нього старший, авжеж.
Прибув я на вечірку з мільйоном вон.
«Вітаю, Сон-Кване».
Та бачу, що його дружина вагітна.
«О, ні. Якщо я зараз дам мільйон вон,
то й наступного разу теж доведеться. Зажди».
Я пішов у туалет і витяв 500 тисяч.
І дав Сон-Квану 500 тисяч вон.
Бо через рік треба буде знову дарувати.
Тож так я тепер роблю.
Коли мене звуть на день народження, то я запитую:
«Може, я проведу цю вечірку?»
А коли я ведучий… Ви знаєте про що я.
Платять мені.
Тож я стараюсь бути ведучим, замість дарування подарунків.
Раніше я був екскурсоводом.
Я провів багато заходів у різних регіонах.
У різних регіонах різні діалекти.
Найцікавіший діалект в провінції Чхунчхон.
«Забудь. Припини. Ходімо».
Усі слова закінчують на «ю».
«Наступним буде "Ай Ю-ю"». Якось так.
Не всі слова закінчуються на «ю».
Цікавий діалект в Чхонані та Асані.
Мій друг, Сон-Вон, звідти.
Коли я їду, він каже: «Ти вже їдеш?
Залишся та попоїж із нами, га».
«Посидь з нами, га».
«Що робиш на свята? Чому не дзвониш, га?»
Як співак Син-Чхоль Лі тягне ноти,
ті тягнуть закінчення.
«Що робиш?
Заходь на каву, га?»
Чому він не скаже усю фразу повільно?
Першу частину фрази він каже швидко
і розтягує другу.
«Матимеш час, то провідай, га?».
Це діалект Чхунчхона.
Цікаво, чи іноземці це розуміють.
Навіть у повсякденному житті
ми часто дуже делікатні з людьми.
Деякі з вас, можливо, відчували себе погано через те, що прийшли сюди.
Хочу дати вам пораду щодо цього.
Сьогодні я ваш тренер.
Хтось хоче
пораду від мене?
Підніміть руку, і я відповім на запитання.
Пані позаду. Прошу.
-Мені встати? -Зважаючи на обставини.
Гаразд. Що вас турбує?
Я старша дитина.
В обох родинах.
-З боку батька й матері? -Так.
Боже, добре.
Не знаю чому, але мені вдома незручно.
Мушу бути делікатною з домашніми.
-І? -І я завжди поміж вогнів.
-Вам незручно з родичами? -Саме так.
Якщо я кілька днів не вдома,
моя сім'я завжди свариться, і атмосфера напружена.
-Живете з батьками? -Так.
-Ваша сім'я не схожа на мою? -Ні.
-Не схожа. -То що ж?
Я не можу вдома розслабитись.
Увесь час напружена.
Навіть коли батьки разом їдять,
і починають піднімати голос,
я маю зайти і сісти біля них, а моя сестра…
Вибачте, але не знаю, як вам допомогти.
Якщо вирішите з'їхати, можу допомогти знайти житло.
-Маєте ще братів-сестер? -Молодшу сестру.
-Скільки їй? -Двадцять.
-Вона не так поводиться, як ви? -Ні.
То живіть, як вона.
Це ж просто.
Чому ви повинні звалювати на себе весь цей тягар?
Через те що ви найстарша дитина в сім'ї,
зрозуміло, що ваші батьки покладаються на вас.
-Так. -А ви не можете ігнорувати.
Це нормально, бо це ж ваша сім'я.
Гірше переживати таке на роботі,
але якщо це сім'я, то нічого страшного.
Це просто спосіб спілкування.
Якби ваші батьки не сварились,
то ви б узагалі з ними не розмовляли.
Були б зайняті телефоном у своїй кімнаті.
Вони сваряться просто, щоб поговорити з вами.
Збирають сім'ю разом.
У наш час спілкування — рідкість.
Ми говоримо лишень про себе.
Ваші батьки використовують передову технологію.
Вони не розлучилися. Досі разом.
-Потрібен скотч? -Ні.
Ні. Чудово.
-Вболіваю за вас. -Дякую.
Якщо вам зручно про таке говорити, значить проблема не така серйозна.
Ще хтось?
Чоловік попереду.
Я закінчив минулого року коледж
і зараз у пошуках роботи.
Оскільки я вже рік без роботи,
то мушу ходити вдома навшпиньки.
На свята тітка запитала мене,
-коли я знайду роботу. -Так.
Є такі запитання, так?
Пощастило, що я не відвідував родичів
через цьогорічну пандемію.
Я відчуваю полегшення, що мені не довелося бачитись з бабусею та тітками.
Хочете, щоб пандемія продовжувалась?
Не зовсім так.
Нехай швидше закінчується, щоб я зміг легше знайти роботу.
Я дуже сподіваюсь.
Та вдома мені незручно.
Можете щось порадити?
Скільки вам?
Мені 27.
Ви молодий. Ви відслужили в армії.
Ваше життя у ваших руках.
Ви кажете, що вам 27.
Хто зна. Може, знайдете в 28, 29 чи 30?
Коли це трапиться, будьте добрими до батьків,
і вони будуть щасливими.
Мій батько відразу клав слухавку коли я телефонував.
Коли я був ніким, він не хотів розмовляти.
І я ніколи його не провідував. Це правда.
«Твій друг став автомеханіком,
зараз уже менеджер.
А ти що робиш зі своїм життям?»
Та тепер він радіє.
«Подивися на вечірку, яку Су-Гин влаштував для мене». Щось таке.
Просто дочекайся. Ви ж сім'я.
Твої родичі просто турбується про тебе.
Вони не чіпляються до тебе.
Ніхто не чекатиме довше, аніж сім'я.
Це дуже важливо. Сім'я.
Сон-Кван, говори про таке. Інакше людям не сподобається.
Ще хтось? Запитуйте.
Прошу. Пані он там.
В листопаді я отримала роботу.
Вітаю.
Знайшла роботу одразу після школи.
-Одразу? -Так.
Погляньте на неї.
Вона змогла, ви зможете.
-І? -Я набагато молодша
-від начальників та колег… -Продовжуйте.
…тож почуваюся незручно.
Наскільки інші старші?
На дев'ять років та більше.
Хіба ти не звертаєшся до них згідно їхніх посад?
У нас крім менеджера та його заступника,
немає чіткої ієрархії на роботі.
Існує не так багато різних рівнів.
І більшість працівників — чоловіки.
Зазвичай я звертаюсь до них по іменах, або просто кажу: «Вибачте».
А звертання пане чи пані?
Думаю це найкращий варіант.
Якщо хтось на роботі набагато молодший кличе по імені, наприклад:
«Су-Гин, можеш це зробити?»
Це тільки збільшує відстань. Ви так не вважаєте?
До мене звертаються на «ви».
-Хто? -Колеги.
Стань на стіл і крикни: «Досить формальностей».
Звертаються на «ви», щоб висловити повагу.
-Зрозуміла. -Це природно.
Тому що ти молодша…
-Як тебе звати? -Йон-У.
«Йон-У. Зроби це. Підійди сюди».
У колективі це неприйнятно.
Заслуговуєш на повагу.
Звісно, вони повинні проявляти повагу.
Якщо у вас поважатимуть навіть наймолодших працівників,
я впевнений, це прекрасна робота.
Неможливо не турбуватися про те, що думають інші.
Але чиї думки мають турбувати найбільше?
Наші власні.
Люди більше стурбовані власними думками, ніж думками інших.
Та тільки ви самі вирішуєте, на яких думках зосередитись.
Ще одна остання порада.
Живіть своїм життям.
Будьте собою.
Не переймайтесь думками інших.
Робіть те, чого хочете ви.
Незалежно від вашої статі та віку
і життєвого етапу.
Проживайте власне життя, як хочете. Не хвилюйтесь через думки інших.
Куди б не закинула доля. А де ми зараз?
Наприкінці виступу.
Та не засмучуйтесь.
Якщо «Netflix» зрозуміє натяк,
то організує ще такий виступ.
Після завершення пандемії, з більшою аудиторією.
Думаю, що отримаю ще більшу підтримку.
Насамкінець… Ми готові?
Ми збираємось випустити голубів.
Погляньте. Будьте обережні, коли їх випустять
А ось і голуби — символ миру.
Дякую. Дякую всім вам.
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський