Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
ALLA TESTADES NEGATIVT FÖR COVID-19
ALLA FÖREBYGGANDE ÅTGÄRDER VIDTOGS
Förnuftscoachen. Ja.
LEE SU-GEUN: THE SENSE COACH
Jag har aldrig känt så här förut.
Nu kör vi. Förnuftscoachen.
LEE SU-GEUN
Jösses.
Jag hörde att det var tyst här.
Jag förväntade mig inte applåder.
Det är visst inte så tyst här trots allt.
Få se.
Vattnet ser rent ut.
Fisken är inte heller dum.
Men de rör sig inte mycket.
De är fixerade. Är det för att det är kallt?
Vad har jag här? Jag hörde fiskar är tokiga i dem.
Det här duger säkert. Titta här.
Jag betalade 680 000 won för den.
Okej. Vi får se vad som nappar.
Där är en. Den verkar intresserad. Ja, kom igen.
Den reagerar på betet.
Den nafsar på det.
Jösses. Nu gäller det.
Vänta.
Ja! Kom igen!
Den nappade! Den tog det!
Jäklar, den stal mitt bete.
Jag fattar inte att han bara tog betet.
Han vet säkert att han måste lämna tillbaka den.
Okej. Få se.
Vad har jag fångat i dag? Jag fick många.
Den här lever fortfarande. Vad är det här?
Havsabborre. Herregud.
Den lever fortfarande. Otroligt.
Fångade jag en haj i sötvatten?
Hälleflundra, lax och havsabborre.
Vad är detta? Vad tusan?
Jag fick till och med några engelska bokstäver.
Titta här. En Super Junior.
En Super Junior-medlem.
Gillar du såna skämt? Vad är det här, då?
Jag har aldrig fångat nåt liknande. Vad är det här?
Ska jag bara ta på den så här?
Testar.
Spela låten.
Hey! Ho!
NongMill Kim!
NONGMILL KIM
-Hej! -Hej!
Förnuftscoachen, yeah
Förnuftscoachen tränar ditt förnuft
Håll tyst och ställ er i kö
Förnuftscoachen, yeah
Jag är din coach här för att ge dig råd
Jag är en mästare med 20 års erfarenhet
Alla är förvånade, alla är mållösa
Att jag testar hiphop Gör andra rappare sura
Su-geun stöttar mig Han fick in mig på Netflix
Utländska fans som översätter Gör mig till ett stolt K
Professor Lee delar sin visdom Skynda er och anteckna
Min och min förebilds dröm har äntligen besannats
Säg vad jag ska göra
Hör på nu
Du, ge mig ett råd
Hej, allihop, ni borde hälsa på dem först
Förnuftscoachen, yeah
Förnuftscoachen tränar ditt förnuft
Håll tyst och ställ er i kö
Förnuftscoachen, yeah
NongMill Kim!
Säg "ho"!
-Ho! -Ho!
Säg "ho-ho"!
-Ho-ho! -Ho-ho!
När jag säger "förnuft," säger ni "coach".
-Förnuft! -Coach!
Trots pandemin,
kom NongMill Kim hela vägen hit för att hjälpa mig.
Han testades för covid-19.
Min näsa gör så ont.
En applåd för honom.
-Tack. Det här var NongMill Kim. -NongMill Kim!
Du ska snart uppträda över hela Europa.
Netflix, vänta bara!
Folk från 190 länder tittar på dig just nu.
Många tittar på det här.
Det är dags att börja.
Välkommen till Lee Su-geun, förnuftscoachen.
Fixa scenen!
Kom upp på scenen!
FÖRVANDLAS TILL FÖRNUFTSCOACHEN
ÄR NÅN DUM NOG ATT INTE APPLÅDERA?
Hej. Välkomna, allihop.
-Hej. -Hej.
Okej. Jag heter Lee Su-geun.
Det globala företaget Netflix sa att de har pengar att spendera.
Det var därför jag klädde upp mig.
Jag har en träningsoverall i guld.
Det är 18K guld.
Kolla in halsbandet.
Vad står det? Jag tror att det är hyrd.
Sak samma.
Och jag har en guldvissla eftersom jag är tränare.
Snyggt. Är det inte toppen?
Vad är det här? Ta bort den här.
Ta bort det här nu. Var är ditt förnuft?
Ta den. Hur kunde du glömma?
Vad gör du?
Vem är du?
-Herregud. -Vem är du?
-Det är Park Sung-kwang. -Hej.
PARK SUNG-KWANG
Jag skryter om teamet.
-Det finns en kändis i teamet. -Vänta.
Varför har du mikrofon?
-Jag trodde att vi gjorde det här. -Jag blev förvånad att se dig.
-Blev du? -Men när du snubblade utan anledning,
visste jag att du var komiker.
Jag skulle ta hinken,
-men som komiker ville jag göra nåt mer. -Bra jobbat.
Nästa komedishow borde vara din.
-Min? -Ja.
Då skulle tittarna tro att alla koreanska komiker är korta.
-Vi är båda korta. -Då så.
Nån lång borde göra det före mig.
Då är det inte ståuppkomik.
-Det är sittkomedi. -Precis.
Vad är poängen? Det spelar ingen roll.
Okej. Det skulle vara sittkomedi.
Tack så mycket.
-Tack, Sung-kwang. -Tack.
-Njut av showen! -Okej.
-Vi ses. -Okej.
Ta med dig hinken och mössan.
Hur skiljer det sig från Gag konserten?
-Förlåt. -Européerna kommer att bli chockade.
-Förlåt. -Det här är ståuppkomik.
-Det ska vara hög kvalitet. -Ja, ståuppkomik.
-Du kan gå nu. -Okej.
-Sätt dig och njut. -Det ska jag.
Tack så mycket, NongMill och Sung-kwang.
Ståupp-komedier brukar ha en större publik.
Ni testades till och med för COVID-19 för att komma och se mig.
-Sitter ni inte bekvämt? -Jo.
Då lär ni inte skratta så mycket.
Jag är med i många tv-serier.
Jag har nyligen börjat fiska.
Jag lärde mig att fiska i Fiskarna och staden.
Fiskekunskaper är inget särskilt.
Du måste bara få en känsla för det.
När en fisk nappar,
lägg märke till det och veva in den.
Om Kyung-kyu skriker på dig för att du fångade all fisk själv,
bara sluta fånga dem.
Sen slutar han klaga.
Han blir tyst igen. Man måste fatta vinken.
Det finns en fisk som heter karp.
Känner ni till den? Namnet låter som det koreanska ordet för "förnuft".
Ni kan se den på skärmen. Coolt, va?
Bara vår show kan göra det här.
Den ser ut så här.
Det är en dialektvariant.
Den fångas ofta i sötvatten,
och den är ganska stark.
Den här fisken fattar inte vinken.
Den har många ben och en stark fisklukt.
Händerna luktar fisk i flera dagar.
Så när folk fångar den svär de åt den,
får den att känna sig obekväm.
Istället för att röra på munnen,
tittar den på dig.
Det är det den gör.
Anledningen till att jag tog upp det
är att den här fisken är precis som jag.
Inte för att jag har många ben,
luktar mycket eller är impopulär.
Jag är över 40 nu,
och större delen av mitt liv har jag gått på äggskal runt folk.
Vet ni vem som får mig att gå på äggskal?
-Kang Ho-dong. -Kang Ho-dong.
Ni svarade direkt.
Alla verkar veta.
Det är Kang Ho-dong.
När jag bara är en karp,
är han en skrämmande seriola som är över en meter lång.
Den är enorm.
När man vevar in fisken,
känns det som om den skriker på en. "Släpp mig!"
Man kan nästan höra det. Den är så stor.
Nyligen fångade jag en seriola som var över en meter lång.
Den var enorm. Det var den jag fångade.
Det var i julavsnittet.
Det var utmattande att dra in den.
Ho-dong är varieténs seriola.
Inte vilken seriola som helst,
utan en dödlig en.
Hans styrka är inget skämt.
Jag träffade honom i programmet för första gången.
-Två dagar! -En natt!
En natt!
Ni ska säga, "Två dagar."
Alla kommer att veta att det filmades i Korea nu.
Som ni alla vet,
var alla i programmet fantastiska och alla blev stjärnor.
Vi campade ofta i Två dagar och en natt.
Vi campade hela tiden.
Till slut tröttnade jag och ville prova nåt nytt.
Så jag ställde in alla aktiviteter.
Jag tänkte att det vore bättre.
Sung-kwang, du klappar.
Därför lämnade jag programmet.
I början,
var det jättejobbigt.
På Gag-konserten var allt redan planerat.
Men i ett varietéprogram visste jag inte vad jag skulle göra.
Under inspelningen
kunde jag inte ens titta in i kameran.
Jag stirrade på seriolan hela tiden.
Jag tittade på Ho-dong
för jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag bestämde mig för att göra som jag blev tillsagd.
Jag ska inte försöka vara rolig.
Jag gör bara mitt jobb.
Jag klarar det här.
En dag, berömde seriolan Ho-dong,
mig för första gången.
För mina körkunskaper.
Vissa av er vet nog.
"Jag märkte inte ens att du bromsade. Hur stannade bilen?
Vi svängde vänster, men jag kände inget.
Hur kom vi till Gangwon-provinsen så snabbt?"
Min arbetsbil på den tiden
var en Kia Carnival, som många andra kändisar.
Minibussen som är väldigt festlig.
Jag har bytt bil sex gånger.
De installerade kameror i min bil
med mycket silvertejp.
Numera använder de bättre utrustning.
På den tiden använde de silvertejp till allt.
Silvertejp är omöjligt att ta bort helt.
En gång slumrade jag till i bilen.
När jag vaknade och försökte ta mig ut
rörde sig inte min arm eftersom den satt fast i tejpen.
Silvertejp kan till och med få
ett olyckligt par att hålla ihop.
Silvertejp är fantastiskt.
Eftersom jag bara är människa,
blir jag trött om jag kör mycket.
En dag hade jag kört i många timmar.
Men de andra i bilen…
Vad är poängen med kameror? Ingen pratade med mig.
De sov med munnarna öppna.
Eun Ji-won slog huvudet i fönstret upprepade gånger,
men han vaknade inte.
Ho-dongs snarkningar var öronbedövande.
Jag var arg. Ingen sa ett ord till mig.
"Ser de mig som sin chaufför? Vad är min roll i teamet?"
Landskapet är magnifikt längs floden Dong.
Men man måste köra försiktigt, annars kan man falla av klippan.
Jag tänkte, "Ska jag köra av klippan?
Då kan jag bli huvudvärd.
Jag väljer mina sex favoriter och tar över Två dagar och en natt."
När jag tänkte på det,
såg jag Seung-gi
i baksätet.
Han sov som en ängel,
inte ett ljud.
Jag kunde inte göra det för hans skull.
En sak till. Jag tittade på Ho-dong.
Även om vi föll från klippan är hans huvud i princip en hjälm.
Så om han överlevde
kan ni gissa vad som hade hänt.
Jag skulle hellre ha önskat att jag var död.
Till slut ändrade jag mig
och kunde le så där igen.
Ni anar inte hur mycket jag körde då.
Jag är trött på att köra. Jag försöker undvika att köra.
Även när jag inte är full
använder jag en chaufför-tjänst för att slippa köra.
Jag har använt chaufför-tjänsten så mycket
att jag blev modell för dem.
Ett, två, tre, fyra.
Det är samma nummer…
-Från båda håll -Från båda håll
Det var så det hände.
Man ska vara likadan från båda håll.
Grejen med Ho-dong är,
att när någon sticker ut från mängden
kan han göra den personen till en stjärna.
Minns du hur han skrek, "Seung-gi!" hela tiden?
Även jag fångade hans uppmärksamhet.
Det var när vi filmade vår första öppning.
Vi började presentera oss.
"Hej, jag heter Eun Ji-won."
Seung-gi nämnde sin låt "You're My Girl".
Jag vet inte om han hade en tjej. Hur som helst, allt gick bra.
Sen var det min tur.
Ho-dong sa plötsligt, "Allihop.
Vår tids största komiker.
Den här fantastiska mannen kan få alla att skratta
bara genom att presentera sig.
Låt oss höra vad han har att säga.
Ni kommer inte att bli besvikna."
Han ville att jag skulle misslyckas.
Ni vet vad jag menar, va?
Jag började kallsvettas.
Jag har fortfarande mardrömmar.
Men vet ni vad? Jag fick alla att skratta.
"Hej, allihop."
Det välkomnandet gav mig en reklamfilm.
På den tiden gick jag på äggskal runt Ho-dong.
Men nuförtiden,
tassar Ho-dong också på tå runt mig.
"Su-geun, sätt handen i ansiktet.
Jag ska låtsas ge dig en örfil."
Sen slår han mig och jag fejkar det.
Förut ropade han på mig och örfilade mig direkt.
Nu är han försiktigare med mig.
Men om det inte vore för Ho-dong
hade jag inte kommit så här långt.
Men framför allt minns några av er det här.
I Två dagar och en natt,
åkte vi på retreat och drack te tillsammans.
Nån tog med sig persimon-frukt.
Istället för att äta dem direkt
frågade Ho-dong plötsligt,
"Vet nån av er hur man säger 'persimon' på engelska?"
Om Seung-gi visste svaret, skulle det vara över.
Det hade inte varit roligt.
Men till och med Seung-gi verkade ovetande.
Ingen visste svaret.
Jag tänkte att det var min chans att skämta.
"Vet ingen av er svaret?
Säg efter mig.
Bitter."
Alla skrattade.
Ho-dong tyckte det var jättekul.
"Vad är då 'mandarin' på engelska?"
"Surt."
"Surt." Det var perfekt.
Jag valde faktiskt
mellan "surt" och "Jeju".
Jag kunde inte bestämma mig.
Jag kan säga vad som helst.
Vad heter "vattenmelon" på engelska?
I en stavelse, "spott".
Vad mer?
-Va? -"Banan".
Det är redan engelska.
Koreansk melon? Jösses.
Den är lite lång.
"Frön i bajs."
"Frön i bajs." Koreansk melon på engelska.
Låtsas inte att du inte förstår.
Jag har gått på äggskal runt Ho-dong,
men nyligen träffade jag en annan person
som får mig att trippa på tå.
Jag ska visa er.
Det är han.
Han är extremt giftig
och alltid arg.
Med uppblåsta kinder,
kan han attackera när som helst.
Komikern Lee Kyung-kyu.
Jag träffade honom nyligen och sa,
"Jag gör ståuppkomik med Netflix.
Den heter Förnuftscoachen."
Han sa, "Va? 'Förnuftscoachen'? Vad är det?"
Han skrek åt mig när han kunde prata lugnt.
Jag frågade om jag fick skildra honom som en blåsfisk.
"Nej! Jag är ingen vanlig blåsfisk. Jag är en randig blåsfisk!
Det är jättegott.
Men dess gift kan döda dig."
Han är extremt snäll mot dem som är snälla mot honom.
Men kommer man på kant med honom kan man bli dödad.
Han ser alltid bister ut.
Alltid redo att attackera.
Som om han har silvertejp i pannan.
Vi fiskar ihop
och allt gör honom upprörd.
Bra väder gör honom upprörd,
och regn upprör honom också.
Han blir arg på kaptenen om fisken inte nappar.
"Varför valde du i dag?"
Han blir arg om nån av oss får napp.
Om vi fångar mycket
är han arg för han har ont i armarna.
Ibland, efter att ha varit på en båt länge, blir han trött.
Sen skämtar han och det är viktigt att lägga märke till det här.
Man måste ta reda på om han skämtar eller menar allvar.
Eftersom jag tillbringar så mycket tid med honom
ser jag direkt om han skämtar eller inte.
När jag fiskade,
skrek han plötsligt, "Vad stirrar du på?"
Då svarar jag direkt. "Vad stirrar du på?" "Kyung-kyu."
"Vad är du?" "Din medkomiker."
"Se på dig." "Visst, se på mig."
"Se på mig." Kyung-kyu skrattar.
Han är så glad att jag spelar med.
Men vissa kan inte se det.
När Kyung-kyu skämtar låter han extra aggressiv.
"Vad glor du på?" Han skojar.
Ibland låter han allvarligare.
"Vad stirrar du på?"
Det betyder att han är på dåligt humör
och vill att du slutar stirra på honom.
Men vissa fattar inte vinken.
Men jag nämner inga namn.
"Vad stirrar du på?"
"Vad tror du?
Min hornhinna skannar dig och jag tittar på dig.
Har du problem med det?"
De säger så.
-Ji Sang-ryeol. -Det stämmer. Det är Ji Sang-ryeol.
Då säger Kyung-kyu, "Vad är det med dig?
Vi kan inte ens sända det.
Är du galen?"
Det är viktigt att fatta vinken.
Jag är en av de äldre komikerna nu.
Eftersom jag vanligtvis är på tv med Ho-dong och Kyung-kyu,
kanske ni tycker att jag fortfarande är ung,
men jag är en av de äldre nu.
När jag filmar,
måste jag ibland gå på äggskal runt folk som är yngre än jag.
Jag uppträder ofta med idolgrupper.
Jag brukar klä mig ledigt på jobbet.
Men kläderna som yngre människor bär
ser konstiga ut.
Jag förstår inte.
Det är designerkläder, men jag fattar inte.
Vem tror ni att jag pratar om?
Ja. Song Min-ho. Jag menar MINO.
Hans kläder är så fina.
Tonåringar och 20-åringar älskar dem.
Men jag fattar inte.
Det är designerkläder.
Jag hälsar på MINO så här.
"Hej, BB!"
"Hej, BB, hur är läget?"
Han frågade, "Vad betyder BB?"
Jag sa, "Det betyder bling–bling."
Han bär så mycket smycken.
Du gillar det. Du måste gilla MINO.
Jag tänkte att eftersom folk i alla åldrar tittar på vårt program
vore det bättre om han klädde sig bättre.
Men om jag frågar vad han har på sig säger han, "Det är min stil."
Unga människor började behandla mig på samma sätt som jag behandlade Kyung-kyu.
Det är en väckarklocka.
"Alla har sin egen stil.
Istället för att hitta fel borde jag acceptera dem som de är."
Förr i tiden var det ännu viktigare att fatta vinken
när man spelade in tv-program.
Vi skulle filma ett dolda kameran program,
men alla kameror var synliga.
Sen kom ett samtal.
"Kan du låna mig 40 miljoner won?"
Eftersom man kan se kamerorna,
säger man, "Okej. Skicka ditt kontonummer."
Vem gör så? Så du visste vad som pågick,
men du var tvungen att låtsas ovetande.
På den tiden var hypnoser vanliga
men de var pinsamma.
Jag vet att du skrattar för att du minns.
Några andra komiker och jag samlades i väntrummet,
och producenten kom in.
"Hypnotisören är otrolig.
Vi testade honom och han lyckades hypnotisera alla tio i teamet.
En av dem såg sin döda mor,
en av dem sa att hon var prinsessa i sitt förra liv.
Det funkade för alla tio."
Varför berättade han det?
-Så att man spelar med. -Han försökte säga åt oss…
att spela med.
Det var det han sa indirekt.
Jag förstod vinken, så jag gick in.
Sen började det.
"Titta på kulan.
Så fort jag säger "röd sol!" somnar du.
Röd sol!"
Vanligtvis somnar man så här.
Men jag var övernitisk.
"Röd sol!"
Jag sänkte huvudet. Alla komiker gör så.
Jag kunde inte sluta tänka på producenten.
Jag ville göra ett bra jobb.
"Vilka frågor kommer hypnotisören att ställa?
Vad ska jag svara?"
Jag hade en massa frågor.
Hypnotisören frågade mig.
"Su-geun, var är du nu?"
"Bredvid dig."
"Jag är här."
"Vem är med dig?"
"Vem mer? Du. Det är bara vi två."
Om jag hade sagt det hade det varit jättekul.
Men jag kunde inte.
Jag berättade för honom. "Jag ser en skorsten.
Nån gör upp eld i ugnen."
"Vem är det?" "Jag tror att det är mormor.
Hon gråter."
Jag var inte hypnotiserad.
Jag hittade på saker.
Sen ställde han fler frågor.
"Varför gråter hon?"
"På grund av dig."
Jag ville säga det, men jag kunde inte.
Jag sa, "Jag vet inte.
Hon gråter bara."
Det gav hypnotisören självförtroende. Han trodde att jag var hypnotiserad.
Han gav mig nåt.
Jag tog den och det luktade lök.
"Från och med nu, vad du än stoppar i munnen
kommer det att smaka som ett äpple.
Du äter ett äpple."
Men det var uppenbarligen en lök.
Han tryckte in den i munnen på mig.
Men jag kände lukten.
Jag tog en tugga.
Det fick mig att gråta.
Men jag kunde inte säga att det var en lök.
"Vad är det här?
Jag har aldrig smakat ett så gott äpple.
Mormor. Ta lite.
Kom igen, mormor."
"Vad säger hon?"
"Din galning. Ska jag äta det här?
Det är det hon säger."
Han fattade vinken och sa, "Nu vaknar du."
Producenten där bak såg nöjd ut.
Han gav mig ett tecken.
De som inte fattar vinken.
De rynkar pannan när de biter i löken.
De äter en till och rynkar pannan igen.
Efter att ha ätit fem lökar säger de äntligen, "Det är utsökt."
De fattar inte vinken.
Det är viktigt att fatta vinken när man spelar in tv-serier.
Eftersom jag är bra på det,
trodde jag att mina barn också skulle vara det.
Men det verkar inte ha med gener att göra.
Jag lärde mig att fatta det själv.
Min son, Tae-jun, gillar gymnastik.
Han är min äldsta.
Jag tror att det heter Tkatchev. Jag ska visa några bilder.
Det är gymnastik.
Han går i sjuan.
Titta. Han är uppe i luften.
Det är gymnastik. Titta.
Han står på en stång.
Han är så modig. Han kan allt möjligt.
En dag hörde jag honom fnissa i sitt rum.
Det lät som om han ställde frågor.
När jag gick för att se
tittade han på en livesändning online.
Det såg ut som hundratals tittare,
men de var bara tre.
Min son deltog mest aktivt.
En dag sa han på allvar,
"Pappa, jag vill åka till USA."
Jag trodde att han äntligen skulle växa upp.
Han måste vilja vidga sina vyer,
lära sig engelska och uppleva nya saker.
Så jag beslöt att stötta honom till varje pris.
Jag frågade honom,
"Tae-jun, varför vill du åka till USA?"
Han sa, "Det finns många horisontella stänger i USA."
Är det sant?
Det måste finnas folk från Netflix högkvarter här.
Jag ville fråga dem det här.
"Hur många horisontella stänger…
Hur många järnstänger finns det i USA?"
Jag vet inte vem som har sagt det.
Det är en till direktsändning ikväll, så jag ska fråga honom.
Han är Tae-juns förebild.
Jag skulle bli hans fjärde åskådare.
Han måste veta svaret.
Det fick mig att inse att förnuft inte är ärftligt.
Jag har en till son,
och han är mer som jag.
En dag tog jag en drink.
Min fru och två söner var med mig. Jag sa till mina söner,
"Mamma och pappa ska bygga ett litet hus på landet
och bo där tills vi dör.
Om mamma dör först, följer jag efter henne.
Det är vår plan. Gör vad ni vill.
Glöm horisontella stänger."
Jag sa det för att väcka dem.
"Men vi lämnar lite pengar åt er."
Min andra son, Tae-seo, sa, "Du kan inte lämna oss så där."
Jag frågade, "Varför inte?"
Han sa, "Berätta var pengarna är först."
Det var så roligt.
Han sa verkligen så.
Han är smart. Han vill veta.
Tae-jun, min äldsta son, är verkligen mognare.
"Bryr du dig mer om pengar
än mamma och pappa? Hur kunde du?
Det är viktigare att de är friska och stannar hos oss."
Sen frågade han mig. "Pappa, finns det horisontella stänger på landet?"
Jag hittade på det.
Gillade ni det?
Jag tror att min uppväxt
gjorde mig så snabbtänkt.
Jag bytte skola så många gånger.
Jag deltog i två examensceremonier i grundskolan.
I alla mina barndomsfoton
tittar jag på nån.
Vart ska jag titta?
Titta.
Vad tittar han på?
Han sneglar på nån.
En dag
på lågstadiet,
spelade jag fotboll med några vänner.
Jag gick i trean eller fyran.
Det är min skola. Och jag spelade fotboll.
Plötsligt rullade en kultivator in på skolgården.
På kultivatorn
fanns det en liten garderob.
Ja, så där.
En liten garderob, sa jag.
Det är okej. Låt det vara.
Det fanns till och med en elektrisk fläkt.
Den var inte så stor heller.
Det är okej. Låt det vara.
Det är en elektrisk fläkt.
Kultivatorn kom in helt plötsligt.
Jag trodde att det var nån galning.
Det var barn som lekte och det kunde ha varit farligt.
Varför köra dit en kultivator?
Men när jag tittade närmare var det min far.
Min far körde kultivatorn
fullastad med alla grejer.
Han hade ingen keps på sig.
Det är okej. Vi låtsas att han hade det.
Hur som helst, det var han.
Sen sa han åt mig att hoppa på.
Jag sa till mina vänner, "Vi ses imorgon.
Förlåt att jag måste gå tidigt", som vanligt.
Sen åkte vi.
Men pappa började köra i motsatt riktning från vårt hem.
Kultivatorn rullade på.
Om och om igen.
Pappa vände sig om då och då.
Det var inte för att se om jag var kvar,
utan för att se till att fläkten inte hade ramlat av.
Jag frågade honom inte ens. Jag satt bara där bak.
Vi kom till ett helt annat område.
Han sa, "Du och jag ska bo här från och med idag."
Det fanns en liten skola i närheten.
"Du ska till den skolan från och med imorgon."
Jag förstod inte vad som pågick. Sen dök en kvinna upp.
Jag hade sett henne i området.
Pappa sa, "Hon är din mamma nu."
Men jag hade redan en mamma.
Jag kissade i sängen i mellanstadiet.
Det var för
att min pappa och mitt styv…
Jag brukade kalla henne "dam", men hon är "mor" nu.
Hon är gammal nu och har varit med pappa i årtionden.
Jag kunde inte gå på toa för jag var rädd att väcka dem.
Av nån anledning viftade pappa ibland med handen
mitt framför näsan på mig för att se om jag sov.
Jag vet inte varför han gjorde det.
Han brukade göra så här.
Jag vet inte varför.
Han ville nog inte kolla om jag levde.
Det pågick i månader.
Han viftade med handen framför mig på natten.
Jag vet fortfarande inte varför.
Jag var för ung för att förstå.
Jag hälsade på min pappa under julen
och återskapade den här scenen.
Här är ett foto.
Den togs under nyårshelgen.
Jag är inte i bild, va? Jag ska berätta.
Vi hittade ingen som kunde ta en bild på oss.
Min pappa är 80 år och yngst där.
Det här togs av en 90-årig man som gick förbi.
Han tryckte på knappen för länge och började filma.
Jag vet inte vad han tryckte på, men han lämnade åtta selfies.
Vissa foton visar bara en del av odlaren.
Det här är vår bästa tagning.
Jag ville återskapa ögonblicket
när jag frågade pappa, "Vart ska vi?"
Det var precis så han såg ut då.
Hans son är framgångsrik och ger honom pengar ibland.
Han borde le mer, men han ser så stel ut.
Men strax efter det fotot,
blev min pappa sjuk
och genomgick en stor operation.
Jag vet inte om jag ska säga det här,
men förra veckan…
blev han frisk igen.
Jag fick ett samtal.
Han är frisk nu.
Pappa trippar aldrig på tå runt nån.
Han kämpar alltid vidare.
En dag i grundskolan,
var min pappa borta när jag vaknade.
Min bror och jag fick panik.
Vi hade inget att äta,
så min bror lagade de rätter han kunde.
Den tredje dagen kom pappa tillbaka.
"Pappa, var har du varit?" "Jag var på sightseeing."
Han var på sightseeing.
"Varför lämnade du inga pengar?" "Hittade ni dem inte?"
I hörnet av det lilla rummet
tog han fram en 5 000 won sedel och gav den till oss.
Han hade skrynklat ihop det och slängt det där.
En gång var det julafton.
Pappa sa, "Det är jul i morgon."
Han sa inget mer.
Vi tänkte, "Vet pappa att det är jul i morgon?"
Kvällen innan vid sängdags, tog vi ett par av pappas militärstrumpor.
De stora.
Vi hängde upp dem innan vi la oss.
Nästa morgon såg vi att pappa hade haft på sig dem och gått.
Han bar dem och gick.
Han måste ha velat ha tjocka strumpor på juldagen.
Det är det enda minnet jag och min bror har av julen.
En gång behövde ett tv-program en bild på min ettårsdag.
Jag ringde pappa och frågade om han hade några bilder.
"Nej." "Varför inte?"
"Vi hade ingen fest."
Till slut var jag tvungen att låna en bild av Byung-man.
Han var den som var mest lik mig.
Jag frågade om han hade några bilder och det hade han.
Såvitt jag vet var hans familj inte heller rik.
Det där är Byung-man Kim.
Vem skulle veta? Så jag frågade pappa,
"Ser det här ut som jag?" "Det är en exakt kopia av dig.
Ingen kommer att märka. Pojken ser smart ut."
Jag trodde att han skulle be om ursäkt.
Men han sa bara att det såg ut som jag.
På tal om barn,
har ni nånsin sett vagt söta barn?
Alla barn är inte söta.
Ibland kommer en vän med sitt barn.
Och jag säger,
"Jösses. Min kära.
Han har blivit så stor.
Det känns som om du var gravid igår.
Jösses. Och se så stor han är nu."
Jag kommenterar inte hur bebisen ser ut, bara hur mycket han har vuxit.
"Herregud. Otroligt. Jösses."
Ni vet vad jag menar, va?
Jag vill inte förolämpa nån.
Ibland säger man,
"En pojke…" men föräldern säger, "Det är en flicka."
Då säger jag, "En pojke är allt du behöver.
Han blir säkert lika vacker som hon.
Du blir en bra pappa."
Man måste komma på nåt snabbt.
Det är bättre att anta att det är en flicka.
"Oj, vilken vacker prinsessa."
Även om det är en pojke vill mödrar höra det.
"Är det en pojke? Men han är så söt.
Han måste brås på dig." Det sårar ingen.
Hur mycket pengar ger ni i bröllopspresent? Har ni någon regel?
Om det är en bekant, 50 000 won.
Om det är en nära vän, 100 000 won.
Om det är en familjemedlem, 200 000 till 300 000 won.
Om ni inte har pratat på fem, sex år,
duger en emoji.
En emoji räcker.
Om man svarar och inleder ett samtal,
måste man gå på bröllopet.
En emoji betyder att vänskapen är över.
Man ska inte inleda ett samtal.
Det är vagt, va?
En bekant bjöd in mig till sitt bröllop,
så jag tog med 100 000 won.
En vän hade inte tagit ut pengar än,
så jag följde med honom till bankomaten.
Men sen såg jag honom ta ut 200 000 won.
Saken är den att jag stod brudgummen närmare.
Jag var rädd att brudgummen skulle bli besviken.
Jösses. Så jag tog ut 200 000 won extra.
Jag ville ge mer.
Så jag lämnade in 300 000 won.
När det var min väns tur
bad han om fyra kuvert och la 50 000 won i varje.
Han lämnade in dem åt andra vänner.
Om han bara hade lämnat in dem först.
Då hade jag bara lämnat in 100 000 won.
Jag lämnade in mitt först och han lämnade in fyra kuvert.
Ingen kompenserade mig.
Irriterande, va?
Är det inte vagt?
Det är inte bara bröllop. Barnkalas är likadana.
Ta Sung-kwang som exempel.
Låt oss säga att min älskade komikerkollegas barn fyller ett.
Eftersom vi är nära,
ger jag honom en miljon won.
Jag är hans överordnade, så självklart.
Jag kommer till festen med en miljon won.
"Sung-kwang, grattis."
Men jag ser att hans fru är gravid.
"Åh, nej. Om jag ger honom en miljon won nu
måste jag ge honom en miljon till nästa gång. Vänta."
Jag går in i badrummet och tar ut 500 000 won.
Jag ger Sung-kwang 500 000 won.
För jag måste göra samma sak om ett år.
Så, jag gör så här nuförtiden.
När jag hör om en födelsedagsfest, ringer jag och frågar,
"Ska jag vara konferencier?"
Om jag är värd… Ni vet var jag menar eller hur?
Jag får betalt.
Så jag försöker vara värd istället för att ge en present.
Jag var fritidsinstruktör.
Jag har lett många evenemang i olika regioner.
Olika regioner har olika dialekter.
Chungcheong-dialekten var den mest intressanta.
"Glöm det. Sluta. Kom igen."
Allt de säger slutar på "yu".
"Nästa är IU." Så här.
Men allt slutar inte med "yu".
Cheonan och Asan-dialekterna är intressanta.
Min vän Sang-won bor där.
När jag går säger han, "Ska du redan gå?
Stanna och ät med oss, va?"
"Stanna och ät med oss, va?"
"Vad ska du göra i jul? Varför ringer du aldrig, va?"
Precis som sångaren, Lee Seung-chul, håller en ton,
pratar han så.
"Vad gör du?
Vill du ha kaffe, va?"
Varför säger han inte hela meningen långsamt?
Han säger det första väldigt snabbt
och drar ut på det senare.
"Kom och hälsa på när du har tid, va?"
Chungcheong-dialekten.
Jag undrar om utlänningar kan förstå det här.
Även i våra dagliga liv
går vi på äggskal runt folk.
Vissa av er kanske har dåligt samvete för att ni kom hit idag.
Så nu vill jag ge er några råd om hur ni ska bete er.
Jag är er tränare idag.
Vill nån av er att jag
ska ge er råd?
Räck upp handen så ska jag svara på era frågor.
Kvinnan längst bak. Berätta.
-Ska jag ställa mig upp? -Läs bara av rummet.
Okej. Vad bekymrar dig?
Jag är det äldsta barnet.
I båda familjerna.
-Menar du båda dina föräldrars sidor? -Ja.
Jösses, okej.
Jag vet inte om det är därför, men jag är obekväm hemma.
Jag går alltid på äggskal hemma.
-Och? -Och jag är alltid medlaren.
-Känner du dig obekväm hemma? -Ja, hemma.
Om jag är hemifrån i några dagar,
bråkar min familj alltid och det blir pinsamt.
-Bor du med dina föräldrar? -Ja.
-Det är inte som min familj. -Nej.
-Det är inte så. -Sen då?
Jag kan inte slappna av hemma.
Jag går på äggskal hela tiden.
Även när mina föräldrar äter tillsammans,
om de höjer rösten,
måste jag sitta med dem, men min syster…
Jag är ledsen, men jag vet inte hur jag kan hjälpa dig.
Om du vill flytta kan jag hjälpa dig att hitta ett ställe.
-Har du några syskon? -Jag har en lillasyster.
-Hur gammal är hon? -Hon är 20.
-Går hon inte på äggskal? -Nej.
Lev som hon då.
Det är enkelt.
Varför ska du bära hela bördan?
Eftersom du är äldst i familjen
är det förståeligt att dina föräldrar är beroende av dig.
-Ja. -Du kan inte ignorera det.
Det är okej om det är din familj.
Det är irriterande att gå på äggskal på jobbet.
Men om det är din familj är det ingen stor grej.
Det är bara ett sätt att kommunicera.
Om dina föräldrar inte bråkade,
hade du inte ens pratat med dem.
Du skulle hålla på med mobilen på ditt rum.
De slåss med flit för att få prata med dig.
De för samman familjen.
Samtal är sällsynta nu för tiden.
Vi pratar bara om oss själva.
Dina föräldrar verkar använda en avancerad teknik.
De är inte skilda. De bor fortfarande ihop.
-Behöver du silvertejp? -Nej.
Eller hur? Då är det okej.
-Jag hejar på dig. -Tack.
Eftersom du kan prata om det bekvämt, är det inget allvarligt problem.
Nån annan?
Mannen längst fram.
Jag tog examen förra året
och söker jobb just nu.
Jag har varit arbetslös i ett år.
Jag måste gå på äggskal hemma.
Under julen frågar mina fastrar mig
-när jag ska hitta ett jobb. -Okej.
De ställer de frågorna, eller hur?
Som tur var besökte jag inte mina släktingar
på grund av pandemin i år.
Jag var lättad att slippa träffa mormor och mina mostrar.
Vill du att pandemin fortsätter?
Nej, så är det inte.
Det borde ta slut snart så att jag kan hitta ett jobb lättare.
Jag hoppas det.
Men jag känner mig obekväm hemma.
Kan du ge mig ett råd?
Hur gammal är du?
Jag är 27.
Du är ung. Du har också gjort militärtjänst.
Ditt liv är ditt.
Du sa att du var 27.
Vem vet om du lyckas när du är 28, 29 eller 30?
När det händer, var snäll mot dina föräldrar,
så blir de glada.
Min far brukade lägga på direkt när jag ringde honom.
När jag var en nolla la han på direkt.
Så jag besökte honom aldrig. Det är sant.
"Din vän si och så blev bilmekaniker
och är chef nu.
Vad gör du med ditt liv?"
Men han är så här nu.
"Titta på festen Su-geun ordnade för mig." Så är det.
Vänta bara på den dagen. Du tillhör familjen.
Din familj är bara oroliga för dig.
De försöker inte hitta fel på dig.
Ingen kan vänta på dig längre än din familj.
Det är viktigt. Din familj.
Sung-kwang Cho, inkludera sånt här, annars kommer folk inte att gilla det.
Nån annan? Fråga på.
Varsågod. Kvinnan där borta.
Jag fick jobb i november.
Grattis.
Jag hittade ett jobb direkt efter high school.
-På en gång? -Ja.
Titta på henne.
Hon klarar det, du klarar det.
-Och? -Jag är mycket yngre
-än mina chefer och kollegor… -Fortsätt.
…så jag känner mig obekväm.
Hur mycket äldre är de?
Nio år äldre och äldre.
Kallar du dem inte bara för titlar?
Men förutom chefen och vicechefen,
har inte min arbetsplats någon tydlig hierarki.
Det finns inte många olika nivåer.
Och det är fler män än kvinnor.
Jag kallar dem vid förnamn eller ber om ursäkt.
Vad sägs om att använda herrn och frun?
Det låter bäst.
Om nån mycket yngre på jobbet kallar en vid förnamn, som,
"Su-geun, klarar du det här?"
Det skapar ett större avstånd. Eller hur?
De använder hederstitlar med mig.
-Vilka? -Mina kollegor.
Ställ dig upp och ropa, "Släpp titlarna omedelbart!"
De visar respekt.
-Jag förstår. -Det är naturligt.
Bara för att du är yngre…
-Vad heter du? -Det är Yeon-u.
"Yeon-u. Gör så här. Kom hit."
Det är inte acceptabelt när man interagerar med andra.
Du förtjänar respekt.
Självklart ska de visa respekt.
Eftersom de respekterar även den yngsta anställda,
är det säkert en bra arbetsplats.
Det är omöjligt att inte bry sig om vad andra tänker.
Men vems tankar borde vi oroa oss mest för?
Det är våra egna.
Folk bryr sig mer om sina egna tankar än andras.
Men bara du kan bestämma vad du vill oroa dig för.
Jag vill ge er ett sista råd.
Lev som er själva.
Var den du är.
Bry dig inte om vad andra tycker.
Gör vad du vill.
Oavsett kön och ålder
och var du befinner dig i livet,
lev ditt liv utan att oroa dig för vad andra tycker.
Var du än är i livet. Så var är vi nu?
Vi är i slutet av programmet.
Men var inte ledsna.
Om Netflix kan fatta vinken
gör de en till show.
När pandemin är över och vi kan ha en större publik,
ger de mig säkert en ännu större möjlighet.
Slutligen… Är vi redo?
Vi ska släppa ut duvor.
Titta upp. Var försiktiga när de släpps.
Här kommer duvorna, fredssymbolen.
Tack. Tack så mycket.
Undertexter: Carita Koro