Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
ALLE PÅ SETTET TESTET NEGATIVT FOR COVID-19
ALLE FORHOLDSREGLER BLE TATT
Fornuftscoachen. Ja.
LEE SU-GEUN: THE SENSE COACH
Jeg har aldri følt meg sånn før.
Kom igjen. Fornuftscoachen.
LEE SU-GEUN
Jøss.
Jeg hørte det var stille her.
Jeg forventet ikke å høre applaus.
Det er visst ikke så stille her likevel.
La oss se.
Vannet ser rent ut.
Fisken er ikke så verst heller.
Men de beveger seg ikke mye.
De er alle på plass. Er det fordi det fortsatt er kaldt ute?
Hva har jeg her? Jeg hørte fisker blir sprø av disse.
Jeg er sikker på at dette holder. Se på dette.
Jeg betalte 680 000 won for dette.
Greit. La oss se hva som biter.
Der er det en. Den virker interessert. Ja, kom igjen.
Den reagerer på agnet.
Den napper på det.
Jøss. Her er den.
Vent litt.
Ja! Kom igjen!
Den tok agnet! Den tok det!
Søren, den stjal agnet mitt.
Jeg kan ikke tro at han stakk av med bare agnet.
Han vet nok at han må returnere det.
Greit. La oss se her.
Hva har jeg fanget i dag? Jeg fanget mange.
Denne lever fortsatt. Hva er dette?
En havabbor. Herlighet.
Den lever ennå. Utrolig.
Fanget jeg en hai i ferskvann?
En kveite, en laks, en havabbor…
Hva er dette? Hva pokker?
Jeg fikk til og med noen engelske bokstaver.
Se på dette. En "Super Junior".
Et "Super Junior"-medlem.
Liker dere sånne vitser? Hva er dette, da?
Jeg har aldri sett noe lignende. Hva er dette?
Tar jeg den på sånn?
Tester.
Gi oss rytmen.
Hei! Ho!
Nongmill Kim!
NONGMILL KIM
-Hallo! -Hallo!
Fornuftscoachen Fornuftscoachen, ja
Fornuftscoachen Han veileder dere til fornuft
Hold munn og still dere i kø
Fornuftscoachen Fornuftscoachen, ja
Jeg er coach Her for å gi deg råd
Jeg er en mester Med 20 års erfaring
Alle er overrasket Alle er målløse
At jeg prøver ut hiphop Gjør andre rappere ramsalte
Su-geun passer på meg Han fikk meg selv på Netflix
Utenlandske fans, opptatt med å oversette Gjør meg en stolt "K"
Professor Lee deler sin visdom Skynd dere og ta notater
Jeg og min rollemodellsdrøm Har endelig blitt virkelige
Hei, bror Si hva jeg skal gjøre
Hei, bror Hør her
Hei, bror Gi meg noen råd
Hallo, alle sammen Dere bør hilse på dem først
Fornuftscoachen Fornuftscoachen, ja
Fornuftscoachen Han veileder dere til fornuft
Hold munn og still dere i kø
Fornuftscoachen Fornuftscoachen, ja
Nongmill Kim!
Si "ho"!
-Ho! -Ho!
Si "ho-ho"!
-Ho-ho! -Ho-ho!
Når jeg sier "fornuft", sier dere "coach".
-Fornuft! -Coach!
Til tross for pandemien
kom Nongmill Kim helt hit for å hjelpe meg.
Han ble også testet for covid-19.
Jeg har kjempevondt i nesa.
Gi ham en applaus.
-Takk. Dette var Nongmill Kim. -Nongmill Kim!
Snart opptrer du over hele Europa.
Netflix, bare vent!
Folk fra 190 land ser på deg nå.
Mange ser på dette.
Uansett, det er på tide å begynne.
Velkommen til Lee Su-geun: The Sense Coach.
Klargjør scenen!
Kom igjen!
FORVANDLET TIL FORNUFTSCOACHEN
ER NOEN UVITENDE NOK TIL IKKE Å KLAPPE NÅ?
Hallo. Velkommen.
-Hallo. -Hallo.
Greit. Jeg er Lee Su-geun.
Det globale selskapet, Netflix, sa at de hadde penger å bruke.
Derfor er jeg kledd sånn.
Jeg har på en gull-joggedress.
Det er 18 karat gull.
Sjekk dette halskjedet.
Hva står det? Jeg tror det er leid.
Samme det.
Og jeg har gullfløyte, siden jeg er coach.
Bra. Er den ikke flott?
Forresten, hva er dette? Fjern denne.
Få denne bort nå. Hvor er fornuften din?
Ta den. Hvordan kunne du glemme den?
Hva gjør du?
Hvem er du?
-Herlighet. -Hvem er du?
-Det er Park Sung-kwang. -Hallo.
PARK SUNG-KWANG
Jeg strammer inn grepet på mitt mannskap.
-Det er en kjendis i crewet. -Vent litt.
Hvorfor har du mikrofon?
-Jeg trodde jeg gjorde dette med deg. -Jeg ble overrasket over å se deg.
-Ble du? -Men da du snublet uten grunn,
skjønte jeg at du var komiker.
Jeg ble bedt om å ta bøtta.
-Men som komiker måtte jeg gjøre noe. -Bra jobbet.
Det neste komedie-showet bør være ditt.
-Mitt? -Ja.
Seerne vil tro at alle koreanske komikere er korte.
-Både du og jeg korte. -Så…
En høy person burde gjøre det før meg.
Da er det ikke standup-komedie.
-Det er "sette seg ned"-komedie. -Nettopp.
Hva er poenget? Det spiller ingen rolle.
Ja. En "sette seg ned"-komedie.
Uansett, tusen takk.
-Takk, Sung-kwang. -Takk.
-Nyt showet! -Greit.
-Vi ses. -Ok.
Ta med deg bøtta og kapsen.
Hvordan er dette annerledes enn Gag Concert?
-Beklager. -Europeerne blir sjokkerte.
-Beklager. -Dette er stand-up.
-Det bør være god kvalitet. -Ja, stand-up.
-Du kan gå nå. -Ok.
-Kos deg. -Det skal jeg.
Tusen takk, Nongmill og Sung-kwang.
Det er vanligvis flere som ser på stand-up.
Dere ble til og med testet for covid-19 for å komme og se meg.
-Sitter dere ikke godt? -Jo.
Da ler dere vel ikke så mye.
Jeg er med på mange TV-serier om dagen.
Jeg begynte nylig å fiske.
Jeg lærte først å fiske i programmet The Fishermen and the City.
Fiskekunnskaper er ikke noe spesielt.
Man må bare kjenne etter.
Når en fisk napper,
merker man det, og sneller den inn.
Kjefter Kyung-kyu på deg for at du fanget alle fiskene selv,
bare slutt å ta dem.
Så slutter han å klage.
Så blir han stille igjen. Man må ta et hint.
Det finnes en type fisk som kalles flodbarbe.
Kjenner dere til den? Navnet høres ut som det koreanske ordet for "sans".
Dere kan se den på skjermen. Kult, ikke sant?
Bare vårt show kan gjøre dette.
Den ser sånn ut.
Det er en dialektisk variant.
Den fanges ofte i ferskvann,
og den er ganske sterk.
Denne fisken nekter å ta et hint.
Den har mange bein og en veldig sterk lukt.
Tar du på den, lukter det fisk av hendene i dagevis.
Så når folk fanger den, banner de til den,
og får den til å føle seg ukomfortabel.
Istedenfor å bevege munnen,
ser den på deg.
Det er det den gjør.
Grunnen til at jeg tok opp dette
er fordi fisken er som meg.
Ikke at jeg har mange knokler,
lukter mye eller er upopulær.
Jeg er over 40 nå,
og mesteparten av livet har jeg gått på eggeskall rundt folk.
Vet du hvem som får meg til å trå varsomt?
-Kang Ho-dong! -Kang Ho-dong!
Dere svarte med en gang.
Det virker som at alle vet det.
Det er Kang Ho-dong.
Mens jeg er bare en flodbarbe,
så er han en skremmende amberjack som er lenger enn én meter.
Den er diger.
Prøver dere å hanke inn denne fisken,
føles det som den skriker til dere: "Slipp meg!"
Man kan nesten høre det. Den er så stor.
Nylig fanget jeg en amberjack som var lenger enn en meter.
Den var enorm. Det var det jeg fikk.
Det var i juleepisoden.
Det var utmattende å trekke den inn.
Ho-dong er amberjacken i varietéshow.
Ikke bare en vanlig destroyer,
men en dødelig en.
Hans kraft og styrke er ingen spøk.
Jeg møtte ham i showet 2 Days & 1 Night.
-To dager! -En natt!
En natt!
Dere skal si: "To dager."
Alle vil vite at denne ble filmet i Korea nå.
Som dere vet,
var alle i programmet fantastiske og alle ble stjerner.
Vi campet mye på 2 Days & 1 Night.
Vi campet hele tiden.
Til slutt ble jeg så lei av det og ville prøve noe nytt.
Jeg prøvde å avslutte alt jeg drev med.
Jeg tenkte at det var best.
Sung-kwang, du klapper.
Derfor forlot jeg showet.
I begynnelsen
var det veldig vanskelig.
På Gag Concert var alt planlagt.
Men på et varietéshow visste jeg ikke hva jeg skulle gjøre.
Under innspillingen,
kunne jeg ikke engang se inn i kamera.
Jeg stirret på amberjacken hele tiden.
Jeg stirret på Ho-dong,
for jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg bestemte meg: "Jeg gjør som jeg får beskjed om.
Jeg prøver ikke for hardt å være artig.
Jeg gjør bare jobben min.
Jeg klarer dette."
En dag ga amberjacken Ho-dong
meg et kompliment for første gang.
For kjøreferdighetene mine.
Noen av dere vet det nok.
"Jeg la ikke merke til at du bremset. Hvordan stoppet bilen?
Vi tok til venstre, men jeg kjente ingenting.
Hvordan kom vi til provinsen Gangwon så fort?"
Arbeidsbilen min på den tiden
var en Carnival, som mange andre kjendiser.
Minivanen som er veldig festlig.
Jeg byttet bil omtrent seks ganger.
De installerte kameraer i bilen min
og brukte mye gaffateip.
Nå for tiden bruker de bedre utstyr.
Den gang brukte de gaffateip til alt.
Og gaffateip er umulig å fjerne helt.
En gang døset jeg av i bilen.
Da jeg våknet og prøvde å gå ut,
klarte jeg ikke bevege armen fordi den satt fast i gaffateip-restene.
Gaffateip kan til og med få
et ulykkelig par til å være sammen hele tiden.
Gaffateip er utrolig.
Siden jeg bare er et menneske,
blir jeg sliten om jeg kjører mye.
En dag hadde jeg kjørt i mange timer.
Men de andre i bilen…
Hva er poenget med å ha kameraer? Ingen snakket med meg.
De sov alle sammen med munnen åpen.
Eun Ji-won slo hodet mot vinduet gjentatte ganger,
men han ville ikke våkne.
Ho-dongs snorking var øredøvende.
Jeg var sint. Ingen sa et ord til meg.
"Ser de på meg som en sjåfør? Hva er min rolle i dette laget?"
Landskapet er fantastisk langs Dong-elven.
Men du må kjøre forsiktig, ellers kan du falle utfor.
Jeg tenkte: "Skal jeg kjøre utfor klippen?
Så kan jeg bli hovedverten.
Jeg caster mine seks favoritter og tar over 2 Days & 1 Night."
Mens jeg tenkte på det,
la jeg merke til Seung-gi
i baksetet.
Han sov som en engel,
uten å lage en lyd.
Jeg klarte ikke å gjøre det for hans skyld.
Én ting til. Jeg så på Ho-dong.
Selv om vi falt fra en klippe er hodet hans faktisk en hjelm.
Så hvis han overlevde,
kan du gjette hva som hadde skjedd.
Jeg skulle ønske jeg var død i stedet for å møte ham.
Til slutt ombestemte jeg meg
og kunne smile sånn igjen.
Dere aner ikke hvor mye jeg kjørte den gangen.
Jeg er lei av å kjøre. Jeg prøver fortsatt å unngå kjøring.
Selv når jeg er edru,
bruker jeg en sjåfør for å slippe å kjøre.
Etter å ha brukt sjåføren så mye,
ble jeg til og med modell for dem.
Én, to, tre, fire.
Et telefonnummer Det er det samme
-På begge sider -På begge sider
Det var sånn det skjedde.
En person burde være den samme på begge sider også.
Men greia med Ho-dong er
at når noen skiller seg ut,
så kan han gjøre vedkommende til en stjerne.
Husker dere hvordan han ropte: "Seung-gi!" hele tiden?
Jeg fanget også oppmerksomheten hans.
Det var da vi filmet vår første åpning.
Vi begynte å introdusere oss.
"Hallo, jeg er Eun Ji-won."
Seung-gi nevnte sin sang "You're My Girl".
Jeg vet ikke om han fikk jente. Uansett gikk alt bra.
Så var det min tur.
Ho-dong sa plutselig: "Alle sammen.
Vår tids beste komiker.
Denne fantastiske mannen kan gi alle latterkrampe
bare ved å introdusere seg.
La oss høre hva han har å si.
Alle sammen, dere vil ikke bli skuffet."
Han lurte meg til å mislykkes.
Dere vet hva jeg mener, ikke sant?
Jeg begynte å kaldsvette.
Jeg har fortsatt mareritt.
Men vet dere hva? Jeg fikk alle til å le.
"Halla, alle sammen!"
Hilsenen ga meg en reklame.
På den tiden var det jeg som gikk på eggeskall rundt Ho-dong.
Men nå om dagen
trår Ho-dong varsomt rundt meg også.
"Su-geun, legg din hånd foran ansiktet.
Jeg later som jeg fiker til deg."
Så fiker han til meg og jeg simulerer.
Før ropte han navnet mitt og fiket til meg med en gang.
Nå er han mer forsiktig med meg.
Men hadde det ikke vært for Ho-dong,
hadde jeg ikke kommet så langt.
Men mest av alt husker kanskje noen av dere dette.
I 2 Days & 1 Night
dro vi på utflukt sammen en gang og drakk te.
Og noen hadde med seg persimoner.
Istedenfor å spise med en gang,
spurte Ho-dong plutselig:
"Kan noen av dere si 'persimon' på engelsk?"
Hadde Seung-gi visst det, hadde det vært svaret.
Det hadde ikke vært morsomt.
Men selv Seung-gi virket uvitende.
Ingen visste svaret.
Jeg tenkte at dette var min sjanse til å spøke.
"Vet ingen av dere svaret?
Gjenta etter meg.
"Bitter".
Alle brast ut i latter.
For Ho-dong var det gøy.
"Så hva er mandarin på engelsk?"
"Surt."
"Surt." Det var perfekt.
Jeg overveiet faktisk
"surt" og "Jeju".
Jeg kunne ikke velge.
Jeg kan nevne fruktnavn.
Hva er "vannmelon" på engelsk?
I én stavelse: "spytt".
Hva mer?
-Hva? -"Banana".
Det er jo engelsk.
Det er allerede engelsk.
"Koreansk melon"? Jøss.
Den er litt lang.
"Frø i bæsj."
"Frø i bæsj". Det er "koreansk melon" på engelsk.
Ikke lat som dere ikke forstår.
Jeg har gått mye på nåler rundt Ho-dong,
men i det siste har jeg møtt en annen
som får meg til å trå varsomt.
La meg vise dere.
Det er denne personen.
Han er ekstremt giftig,
og alltid sint.
Med kinnene hovne,
kan han angripe når som helst.
Det er komiker Lee Kyung-kyu.
Jeg så ham nylig og sa til ham:
"Jeg gjør et stand-up-show med Netflix.
Det heter The Sense Coach."
Han sa: "'Sense Coach?' Hva er det?"
Han skrek til meg da han kunne snakke rolig.
Jeg spurte om jeg kunne beskrive ham som en kulefisk.
"Jeg er ingen vanlig kulefisk. Jeg er en stripete kulefisk!
Det er nydelig.
Men giften kan drepe deg."
Han er veldig snill mot dem som er snille mot ham.
Men om du kommer på kant med ham, kan du bli drept.
Han skuler alltid.
Han er alltid angrepsklar.
Som om han har gaffateip i pannen.
Vi fisker sammen,
og alt gjør ham opprørt.
Godt vær gjør ham opprørt,
og regn opprører ham også.
Han blir sint på kapteinen om fisken ikke biter.
"Hvorfor valgte du i dag?"
Han blir sint om en av oss får fisk.
Og fanger vi mange,
er han sint for å ha vondt i armene.
Noen ganger, etter å ha vært lenge på en båt, blir han sliten.
Så forteller han en vits, og det er viktig å legge merke til dette.
Du må finne ut om han tuller eller er seriøs.
Siden jeg er så mye med ham,
ser jeg straks om han tuller eller ikke.
Mens jeg fisker,
skriker han plutselig til meg: "Hva stirrer du på?"
Da svarer jeg med en gang: "Hva stirrer du på?" "Kyung-kyu."
"Hva er du?" "Din komikerkollega."
"Se på deg." "Greit, se på meg."
Kyung-kyu fikk latterkrampe.
Han er så glad for at jeg spiller med.
Men enkelte gjør det ikke.
Man skjønner når Kyung-kyu tuller, fordi han høres ekstra aggressiv ut.
"Hva glor du på?" Han tuller.
Noen ganger høres han mer alvorlig ut.
"Hva stirrer du på?"
Det betyr at han ikke er i godt humør
og at han virkelig vil at du slutter å stirre på ham.
Men enkelte skjønner det ikke.
Men jeg sier ikke navn.
"Hva stirrer du på?"
"Hva tror du?
Hornhinnen min skanner deg, og jeg ser på deg.
Har du et problem med det?"
De sier det.
-Ji Sang-ryeol. -Det stemmer. Det er Ji Sang-ryeol.
Så sier Kyung-kyu: "Hva er det med deg?
Vi kan ikke sende det.
Er du gal?"
Det er viktig å ta et hint.
Jeg er en av de eldste komikerne nå.
Siden jeg vanligvis er på TV med Ho-dong og Kyung-kyu,
tror dere kanskje at jeg fortsatt er ung,
men nå er jeg en av de eldre.
Når jeg filmer,
må jeg noen ganger gå på eggeskall rundt yngre folk.
Jeg opptrer ofte med idol-grupper.
Jeg kler meg vanligvis uformelt på jobb.
Men klærne som de yngre bruker
ser rare ut for meg.
Jeg forstår bare ikke.
Det er designerklær, men jeg skjønner ikke.
Hvem tror dere jeg snakker om?
Song Min-ho! Jeg mener "Mino".
Klærne hans ser så pyntet ut.
Tenåringer og 20-åringer elsker dem.
Men jeg forstår ikke.
Det er bare designerklær.
Jeg hilser Mino slik:
"Hei, BB!"
"Hei, BB. Hva skjer?"
Han spurte: "Hva betyr BB?"
"Det betyr bling-bling."
Han bruker så mye smykker.
Du liker det. Du må være fan av Mino.
Jeg syntes at siden folk i alle aldre så på showet vårt,
ville det være bedre om han kledde seg mer stilig.
Sier jeg: "Hva er det med antrekket ditt?", sier han: "Det er min stil."
Unge begynte å behandle meg på samme måte som jeg behandlet Kyung-kyu.
Det var en vekker.
"Alle de har sin egen stil.
I stedet for å finne feil, bør jeg akseptere dem som de er."
Før i tiden var det enda viktigere å ta et hint
mens de spilte inn TV-serier.
Vi skulle filme et skjult kamera-show,
men alle kameraene var synlige.
Så kom det en telefon.
"Kan du låne meg 40 millioner won?"
Siden man kan se kameraene,
sier man: "Ok. Send meg kontonummeret ditt."
Hvem gjør sånt? Så man visste hva som foregikk,
men man måtte late som om man ikke la merke til det.
På den tiden var hypnose-show aktuelle,
men de var ubekvemme.
Jeg vet at dere ler fordi dere husker det.
Andre komikere og jeg ble samlet på venterommet,
og produsenten gikk inn.
"Denne hypnotisøren er utrolig.
Vi testet ham, og han hypnotiserte alle ti besetningsmedlemmene.
En av dem så sin avdøde mor,
en av dem sa at hun var prinsesse i sitt forrige liv.
Det fungerte for alle ti."
Hvorfor sa han det?
-Så man spiller med. -Han prøvde å få oss…
…til å spille med.
Det var det han sa indirekte.
Jeg kunne ta et hint, så jeg gikk inn i rommet.
Så begynte det.
"Se på denne kulen.
Så snart jeg sier: 'Rød sol!', sovner du.
Rød sol!"
Du sovner vanligvis på denne måten.
Men jeg var overivrig.
"Rød sol!"
Jeg senket hodet. Alle komikere gjør det.
Jeg kunne ikke slutte å tenke på produsentens ansikt.
Jeg ville gjøre en god jobb.
"Hvilke spørsmål vil hypnotisøren stille?
Hva skal jeg svare?"
Hodet mitt var fullt av disse spørsmålene.
Hypnotisøren spurte meg.
"Su-geun, hvor er du nå?"
"Ved siden av deg."
"Jeg er ved siden av deg."
"Hvem er med deg?"
"Hvem andre? Du. Det er bare oss to."
Hadde jeg sagt det, ville det vært morsomt.
Men jeg kunne ikke.
Jeg sa til ham: "Jeg ser et ildsted.
Noen tenner opp i peisen."
"Hvem er den personen?" "Jeg tror det er bestemor.
Hun gråter."
Jeg var ikke hypnotisert.
Jeg fant på ting.
Han stilte meg flere spørsmål.
"Hvorfor gråter hun?"
"På grunn av deg."
Jeg ville si det, men jeg kunne ikke.
Jeg sa: "Jeg aner ikke.
Hun bare gråter."
Det ga hypnotisøren selvtillit. Han trodde jeg var helt hypnotisert.
Han ga meg noe.
Jeg tok den, og den luktet løk.
"Det du putter i munnen din fra nå av
vil smake som et nydelig eple.
Du skal spise et eple."
Men det var åpenbart en løk.
Han dyttet den i munnen min.
Men jeg kunne lukte den.
Jeg tok en bit.
Den fikk meg til å gråte.
Men jeg kunne ikke si at det var en løk.
"Hva er dette?
Jeg har aldri smakt et så godt eple.
Bestemor. Ta litt.
Kom igjen, bestemor."
"Hva sier hun?"
"'Din galning. Forventer du at jeg spiser dette?"
"Hun sier det." Jeg sa det til ham.
Han tok hintet og sa: "Nå våkner du."
Produsenten så fornøyd ut der bak.
Han ga meg et tegn.
De som ikke tar et hint.
De rynker på nesa så fort de har bitt løken.
De spiser én til og rynker pannen igjen.
Etter å ha spist fem løk, sier de til slutt: "Det er nydelig."
De tar ikke et hint.
Det er viktig å ta et hint når man filmer.
Siden jeg er flink til det,
trodde jeg at mine barn var likedan.
Men det har ingenting med gener å gjøre.
Jeg lærte å gjøre det på egen hånd.
Sønnen min, Tae-jun, liker turn.
Han er min eldste.
Jeg tror den heter "Tkatchev". La meg vise dere noen bilder.
Det er ham som turner.
Han går i syvende klasse.
Se på det. Han er oppe i luften.
Det er gymnastikk. Se på det.
Han er på en svingstang.
Han er så modig. Han kan få til alt mulig.
En dag hørte jeg ham fnise på rommet sitt.
Det hørtes ut som om han stilte noen spørsmål.
Da jeg gikk for å se,
så han på en direktesending på nettet.
Det så ut som det var hundrevis av seere,
men det var bare tre.
Sønnen min var den mest aktive deltakeren.
En dag sa han alvorlig:
"Pappa, jeg vil dra til USA."
Jeg trodde han endelig ble voksen.
Han må ville utvide horisonten sin,
lære engelsk og oppleve nye ting.
Så jeg valgte å støtte ham uansett hva.
Jeg spurte ham:
"Tae-jun, hvorfor vil du dra til USA?"
Han sier: "Det er mange svingstenger i USA."
Er det sant?
Det må være folk fra Netflix' hovedkvarter her.
Jeg ville virkelig spørre dem om dette.
"Hvor mange svingstenger…
Hvor mange jernstenger i Amerika?"
Jeg aner ikke hvem som fortalte ham det.
Det er enda en direktesending i kveld, så jeg skal spørre ham.
Han er Tae-juns rollemodell.
Jeg ville vært hans fjerde seer.
Han må vite svaret.
Det fikk meg til å innse at fornuft ikke er noe som arves.
Jeg har en sønn til,
og han er mer som meg.
En dag tok jeg en drink.
Kona og de to sønnene mine var med. Jeg sa til sønnene mine:
"Mamma og pappa skal bygge et lite hus på landet.
og bli der til vi dør.
Dør deres mor først, følger jeg etter henne.
Det er planen vår. Gjør som dere vil.
Glem svingstenger."
Jeg snakket alvorlig for å virkelig vekke dem.
"Men vi legger igjen litt penger til dere."
Min andre sønn, Tae-seo, sa: "Du kan ikke forlate oss sånn."
Jeg spurte ham: "Hvorfor ikke?"
Han sa: "Fortell oss hvor pengene er først."
Jeg syntes det var så morsomt.
Han sa virkelig det.
Han er smart. Han vil vite det.
Tae-jun, min eldste sønn, er mer moden.
"Hei, bryr du deg mer om penger
enn om mamma og pappa? Hvordan kunne du?
Det er viktigere at de er friske og blir hos oss."
Så spurte han meg: "Pappa, blir det svingstenger på landet?"
Jeg fant på det.
Likte dere det?
Jeg tror at måten jeg ble oppdratt på
gjorde meg så snartenkt.
Jeg har byttet skole mange ganger.
Jeg var på eksamenseremonier til to barneskoler.
På alle barndomsbildene mine
ser jeg på noen.
Hvor ser jeg?
Se på det.
Hvor ser dette barnet?
Han ser på noen.
En dag
på barneskolen,
spilte jeg fotball med noen venner.
Jeg gikk i tredje eller fjerde klasse.
Det er skolen min. Og jeg spilte fotball.
Plutselig rullet en kultivator inn i skolegården.
På kultivatoren
var det et lite skap.
Ja, sånn.
Jeg sa en "liten" garderobe.
Det går bra. La det være.
Det var til og med en elektrisk vifte i kultivatoren.
Den var ikke så stor heller.
Det går bra. La den være.
Det er en elektrisk vifte.
Uansett, kultivatoren dukket plutselig opp.
Jeg trodde det var en sprø gammel mann.
Det var barn som lekte, og det kunne vært farlig.
Hvorfor kjøre en kultivator dit?
Men da jeg så nærmere etter, var det faren min.
Faren min kjørte kultivatoren,
lastet med alle de greiene.
Så…Vent. Han hadde ikke kaps på seg.
Det går bra. La oss late som om han hadde det.
Uansett, det var ham.
Så ba han meg hoppe på.
Jeg sa til vennene mine: "Ses i morgen.
Beklager at jeg må dra tidlig, som vanlig."
Så drar vi.
Men faren min begynte å kjøre i motsatt retning.
Kultivatoren rullet videre.
Rullet og rullet.
Faren min snudde seg av og til.
Det var ikke for å sjekke at jeg var der,
men for å sørge for at viften ikke hadde falt av.
Jeg spurte ham ikke engang. Jeg bare satt bak der.
Vi kom til et helt annet nabolag.
Han sa til meg: "Du og jeg skal bo i dette huset fra i dag av."
Det var en liten skole i nærheten.
"Du skal på den skolen fra i morgen av."
Jeg forsto ikke hva som skjedde. Så kom det en dame.
Jeg hadde sett henne noen ganger i nabolaget.
Pappa sa: "Hun er moren din nå."
Men jeg hadde allerede en mor.
Jeg tisset i senga gjennom hele ungdomsskolen.
Det var fordi
min far og min ste…
Jeg kalte henne "dame", men nå er hun "mor".
Hun er gammel nå, og har vært med pappa lenge.
Jeg kunne ikke gå på do, for jeg var redd jeg skulle vekke dem.
Av en eller annen grunn vinket faren min av og til
foran ansiktet for å se om jeg sov.
Jeg vet ikke hvorfor han gjorde det.
Uansett, han pleide å gjøre dette.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg tviler på at han ville sjekke om jeg levde.
Det pågikk i månedsvis.
Han viftet med hånden foran meg om natten.
Jeg vet fortsatt ikke hva det handlet om.
Jeg var for ung til å forstå.
Jeg besøkte faren min i ferien.
og gjenskapte scenen.
Her er et bilde.
Det ble tatt i nyttårsferien.
Jeg er ute av bildet, ikke sant? Jeg forteller dere hvorfor.
Vi fant ingen som kunne ta bilde av oss.
Faren min er 80 og den yngste der.
Dette ble tatt av en 90 år gammel mann som gikk forbi.
Han trykket for lenge på knappen og endte opp med å filme.
Vet ikke hva han trykket på, men han la igjen åtte selfier på min telefon.
Noen bilder viser bare en del av kultivatoren.
Dette er vårt beste bilde.
Det jeg ville gjenskape var øyeblikket
da jeg spurte faren min: "Pappa, hvor skal vi?"
Og det var akkurat sånn han så ut da.
Hans sønn er vellykket, og gir ham til og med penger av og til,
så han burde smile mer, men han ser stiv ut.
Men kort tid etter at jeg tok det bildet,
ble faren min syk
og hadde en stor operasjon.
Jeg vet ikke om jeg bør si det her,
men i forrige uke…
…fikk han helsen tilbake.
Jeg fikk en telefon.
Han er frisk nå.
Min far går aldri på eggeskall rundt noen.
Han presser alltid fremover, uansett hva.
En dag på barneskolen
var pappa borte da jeg våknet.
Broren min og jeg fikk panikk.
Vi hadde ikke mat,
så broren min lagde de rettene han kunne lage.
Den tredje dagen kom faren min hjem.
"Pappa, hvor har du vært?" "Jeg var på sightseeing."
Han dro på sightseeing.
"Hvorfor la du ikke igjen penger?" "Fant dere dem ikke?"
I hjørnet av det lille rommet
tok han opp en 5 000 wons seddel og ga den til oss.
Han hadde krøllet den sammen og kastet den der.
En gang var det julaften.
Pappa sa: "Å, det er jul i morgen."
Han sa ikke noe mer.
Vi tenkte: "Pappa vet at det er jul i morgen?"
Så på kvelden før sengetid tok vi et par av pappas militærsokker.
De store.
Vi hengte dem opp før vi la oss.
Neste morgen fant vi ut at pappa hadde tatt dem på og dratt.
Han tok dem på og dro.
Han må ha ønsket å bruke tykke sokker på første juledag.
Det er det eneste minnet fra julen jeg og broren min har.
En gang trengte et TV-program et bilde av meg på min første bursdag.
Så jeg spurte pappa om han hadde noen bilder fra den dagen.
"Nei." "Hvorfor ikke?"
"Vi hadde ikke fest."
Til slutt måtte jeg låne et bilde av Byung-man.
Han var den jeg kunne finne som lignet meg mest.
Jeg spurte om han hadde bilder, og det hadde han.
Så vidt jeg vet, var heller ikke hans familie rik.
Det er Kim Byung-man der.
Hvem vet? Så jeg spurte pappa:
"Ser dette ut som meg?" "Det er helt likt deg.
Ingen vil se forskjell. Gutten ser smart ut."
Jeg trodde han ville be om unnskyldning.
Men han sa bare at det ser akkurat ut som meg.
Apropos barn,
har dere sett noen barn som er litt søte?
Ikke alle barn er pene og søte.
Noen ganger tar en venn eller en venninne med sin baby.
Og jeg sier:
"Herregud. Min kjære.
Han har blitt så stor.
Det føles som du var gravid i går.
Å, du. Og se så stor han er nå."
Jeg kommenterer ikke babyens utseende, bare hvor mye han har vokst.
"Herregud. Utrolig. Jøss."
Dere vet hva jeg mener, sant?
Jeg vil ikke fornærme noen.
Noen ganger sier man:
"Gutt". Men foreldrene sier: "Det er en jente."
Så sier jeg: "En gutt er alt du trenger da.
Han blir sikkert like vakker som denne jenta.
Du blir en flott far."
Man må finne på noe fort.
Og det er alltid bedre å anta at en baby er en jente.
"Se på denne vakre prinsessen."
Selv om det er en gutt, liker mødre å høre det.
"Å, er det en gutt? Men han er så pen.
Han må ta etter deg." Det ville ikke fornærme noen.
Hvor mye gir dere som bryllupsgave? Har dere noen regler?
Om det bare er en bekjent, 50 000 won.
Hvis det er en nær venn, 100 000 won.
Om det er et familiemedlem, 200 000, 300 000 won.
Har dere ikke snakket sammen på fem, seks år,
duger en emoji.
Det holder med en emoji.
Svarer man og starter en samtale,
må man gå i bryllupet.
En emoji vil bety at vennskapet er over.
Det er ikke lurt å starte en samtale.
Det er vagt, ikke sant?
En bekjent ba meg til bryllupet sitt
så jeg tok med 100 000 won.
En venn av meg hadde ikke tatt ut penger ennå,
så jeg fulgte ham til minibanken.
Men da så jeg ham ta ut 200 000 won.
Saken er at jeg var nærmere brudgommen enn han var.
Jeg var redd brudgommen ville bli skuffet over meg.
Jøss. Jeg endte opp med å ta ut 200 000 won ekstra.
Jeg syntes at jeg burde gi mer.
Så jeg innleverte 300 000 won.
Da det var min venns tur,
ba han om fire konvolutter og la 50 000 won i hver av dem.
Han overleverte dem på vegne av andre venner.
Hadde han bare levert dem først,
hadde jeg levert inn bare 100 000 won.
Jeg leverte min først, og han leverte fire konvolutter.
Ingen kompenserte meg.
Så irriterende, ikke sant?
Er det ikke veldig vagt?
Det er ikke bare bryllup. Barns første bursdagsfest er det samme.
Jeg tar Sung-kwang, for eksempel.
La oss si at min kjære komikerkollegas baby blir ett år.
Siden vi står hverandre nær,
bestemmer jeg meg for å gi ham en million won.
Jeg er jo eldre enn ham, så selvsagt.
Jeg kommer til festen med en million won.
"Gratulerer, Sung-kwang."
Men jeg ser at kona hans er gravid.
"Å nei. Gir jeg ham en million won nå,
må jeg gi ham en million til, neste gang. Vent litt."
Jeg går inn på badet og tar ut 500 000 won.
Jeg gir Sung-kwang 500 000 won.
Fordi jeg må gjøre det samme om et år.
Så slik gjør jeg for tiden.
Når jeg hører om en bursdagsfest ringer jeg og spør:
"Skal jeg lede festen for deg?"
Er jeg verten… Dere forstår vel hva jeg mener?
Jeg får betalt.
Så jeg prøver å være vert i stedet for å gi en gave.
Jeg var fritidsinstruktør før.
Jeg har ledet mange arrangementer i ulike regioner.
Forskjellige regioner har forskjellige dialekter.
Chungcheong-dialekten var den mest interessante.
"Glem det. Slutt. Kom igjen."
Alt de sier ender med "yu".
"Nestemann er IU." Sånn.
Men alt ender ikke med "yu".
Dialekten i Cheonan og Asan er veldig interessant.
Vennen min, Sang-won, bor der.
Når jeg drar, sier han: "Skal du dra allerede?
Bli og spis med oss, huh?"
"Bli og spis med oss, huh?"
"Hva skal du i ferien? Hvorfor ringer du aldri, huh?"
Som sangeren, Lee Seung-chul, som holder en tone,
da snakker han sånn.
"Hva driver du med?
Vil du komme og ta en kaffe, huh?"
Hvorfor sier han ikke bare hele setningen sakte?
Han sier den første delen veldig fort
og drar ut den siste delen.
"Kom til meg når du har tid, huh?"
Det er Chungcheong-dialekten.
Jeg lurer på om utlendinger vil forstå dette.
Selv i dagliglivet
går vi ofte på eggeskall rundt folk.
Noen av dere har kanskje hatt dårlig samvittighet for å komme hit òg.
Så nå vil jeg gjerne gi dere råd om hvordan dere oppfører dere.
Jeg er coachen deres.
Vil noen at jeg skal
gi noen råd?
Rekk opp hånden, og jeg skal svare på deres spørsmål.
Kvinnen bakerst. Kom igjen.
-Skal jeg reise meg? -Bare les rommet.
Greit. Hva er det som plager deg?
Jeg er den eldste.
I begge familiene.
-Mener du både din mors og din fars side? -Ja.
Jøss, ok.
Jeg vet ikke om det er grunnen, men jeg føler meg utilpass hjemme.
Jeg går alltid på nåler hjemme.
-Og? -Og jeg er alltid megleren.
-Føler du deg utilpass hjemme? -Ja, hjemme.
Er jeg er borte hjemmefra noen dager,
krangler familien min alltid og ting blir kinkige.
-Bor du hos foreldrene dine? -Ja.
-Det er ikke som familien min, eller? -Nei.
-Det er ikke sånn. -Hva da?
Jeg kan ikke slappe av hjemme.
Jeg går alltid på eggeskall.
Selv når foreldrene mine spiser sammen,
hvis de begynner å heve stemmene sine
må jeg komme og sitte med dem, men søsteren min…
Beklager, men jeg vet ikke hvordan jeg kan hjelpe deg.
Vil du flytte ut, kan jeg hjelpe deg med å finne et sted.
-Har du søsken? -Jeg har en lillesøster.
-Hvor gammel er hun? -Hun er 20.
-Trår hun ikke varsomt? -Nei.
Så lev som henne.
Det er enkelt.
Hvorfor skal du bære all byrden?
Siden du er det eldste barnet i begge familiene,
er det forståelig at dine foreldre er veldig avhengige av deg.
-Ja. -Og det kan du ikke ignorere.
Det er greit om det er din familie.
Det er irriterende å gå på eggeskall på jobb eller sånt,
men om det er din familie, så er det ikke så farlig.
Det er bare en måte å kommunisere på.
Om foreldrene dine aldri kranglet,
ville du aldri snakke med dem.
Du er opptatt med telefonen på rommet.
De slåss med vilje bare for å snakke med deg.
De fører familien sammen.
I disse dager er samtaler sjeldne.
Vi snakker bare om oss selv.
Det virker som dine foreldre bruker en avansert teknikk.
De er ikke skilt eller noe. De bor fortsatt sammen.
-Trenger du gaffateip? -Nei.
Ikke det? Da er det greit.
-Jeg heier på deg. -Takk.
Siden du kan snakke åpent om det, er det ikke et alvorlig problem.
Noen andre?
Mannen i forsetet.
Jeg var ferdig på college i fjor
og leter etter jobb for øyeblikket.
Siden jeg har vært arbeidsledig et år,
må jeg gå på eggeskall når jeg er hjemme.
I julen spør tantene mine
-når jeg finner en jobb. -Akkurat.
De stiller de spørsmålene, ikke sant?
Heldigvis besøkte jeg ikke slektningene
på grunn av pandemien i år.
Det var en lettelse å slippe å se bestemor og tanter.
Så du vil at pandemien fortsetter?
Nei, det er ikke sånn.
Den burde være over snart så jeg kan finne en jobb lettere.
Jeg håper virkelig det.
Men jeg føler meg ikke vel hjemme.
Kan du gi meg noen råd om dette?
Hvor gammel er du?
Jeg er 27.
Du er ung. Du har vært i militærtjenesten også.
Ditt liv er ditt.
Du sa at du er 27.
Hvem vet om du klarer deg når du er 28, 29, eller 30?
Når det skjer, vær snill mot foreldrene dine,
og de blir lykkelige.
Faren min la på med en gang jeg ringte ham.
Da jeg var ukjent, la han på med en gang.
Så jeg besøkte ham aldri. Det er sant.
"Vennen din, der og der, ble bilmekaniker
og er sjef nå.
Hva gjør du med ditt liv?"
Men han er sånn nå.
"Se på festen Su-geun holdt for meg." Sånn er det.
Bare vent på den dagen. Dere er familie.
Familien din er bare bekymret for deg.
De prøver ikke å finne noe galt med deg.
Ingen kan vente på deg lenger enn familien din.
Det er veldig viktig. Familien din.
Sung-kwang, inkluder ting som dette ellers vil folk ikke like det.
Noen andre? Spør i vei.
Vær så god. Kvinnen der borte.
Jeg fikk jobb i november i fjor.
Gratulerer.
Jeg fant en jobb rett etter videregående.
-Med en gang? -Ja.
Se på henne.
Hun klarer det, du klarer det.
-Og? -Jeg er mye yngre
-enn mine sjefer og kollegaer… -Fortsett.
…så jeg er ukomfortabel.
Hvor mye eldre er de?
Omtrent ni år, og eldre enn det.
Bruker du ikke bare deres titler når du skal snakke med dem?
Men bortsett fra leder og nestleder,
er det ikke noe klart hierarki på min arbeidsplass.
Det er ikke mange ulike nivåer.
Og det er flere menn enn kvinner.
Vanligvis kaller jeg dem med fornavn eller sier bare: "Unnskyld."
Hva med å bruke "herr" og "frue"?
Jeg synes at det høres best ut.
Hvis en som er mye yngre enn deg bruker fornavnet ditt på jobb, som:
"Su-geun, kan du gjøre dette?"
Så tror jeg at det skaper mer avstand. Synes du ikke?
De bruker høflig tiltale med meg.
-Hvem? -Kollegene mine.
Kom deg opp på pulten din og rop: "Hei, dropp tiltaleformen med en gang."
De bruker den for å vise respekt.
-Skjønner. -Det er naturlig.
Bare fordi du er yngre…
-Hva er navnet ditt? -Det er Yeon-u.
"Yeon-u. Gjør dette. Kom hit."
Det er ikke akseptabelt når du samhandler med andre.
Du fortjener respekt.
Selvfølgelig må de vise respekt.
Siden de respekterer selv den yngste ansatte,
er jeg sikker på at det er en bra arbeidsplass.
Det er umulig å ikke bry seg om hva andre tenker.
Men hvem sine tanker bør vi være mest bekymret for?
Det er våre egne.
Folk er mer bekymret for sine egne tanker enn for andres.
Men bare dere kan bestemme hva dere vil bekymre dere for.
Et siste råd jeg vil gi dere er dette:
Lev som dere selv.
Vær den dere er.
Bry dere ikke om hva andre mener.
Bare gjør som dere vil.
Uansett kjønn og alder
og hvor dere er i livet,
lev livet dere vil uten å tenke på hva andre mener.
Hvor enn dere er i livet. Så hvor er vi nå?
Vi er på slutten av showet.
Men ikke vær lei dere.
Hvis Netflix tar et hint,
lager de et show til.
Når pandemien er over og vi kan ha større publikum,
er jeg sikker på at de gir meg en enda større mulighet.
Til slutt… Er vi klare?
Vi skal slippe ut duer.
Se opp. Vær forsiktig når de slippes ut.
Her kommer duene, symbolet på fred.
Takk. Tusen takk.
Tekst: Tzveta P. Andersen