Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
A FELVÉTELEN MINDENKI IGAZOLTAN COVID-NEGATÍV
MINDEN ÓVINTÉZKEDÉST BETARTOTTAK
Az érzékedző, igen.
LEE SU-GEUN: ÉRZÉKEDZŐ
Sosem éreztem még ilyet.
Gyerünk, érzékedző.
LEE SU-GEUN
Atyaég!
Én úgy tudtam, ez egy csendes hely.
Nem vártam tapsot.
Talán mégsem olyan csendes.
Lássuk!
A víz tisztának tűnik.
A halak is egész jók.
Mondjuk nem túl mozgékonyak.
Meg se moccannak. Talán a hideg idő miatt?
Na, mi van itt nekem? Azt hallottam, a halak megvesznek ezért.
Ez biztos jó lesz. Lássuk!
Ez 680 000 vonba fájt!
Jól van, lássuk mit fogunk vele!
Ott van egy. Úgy látom, érdekli. Igen, gyerünk!
Rákapott a csalira.
Birizgálja.
Te jó ég! Megvan!
Ejha!
Igen, gyerünk!
Elvitte a csalit! Elvitte!
A fenébe, lenyúlta a csalimat!
Nem hiszem el, hogy csak így lenyúlta.
Biztos tudja, hogy vissza kell adnia.
Jól van, lássuk, csak!
Mit is fogtam ma? Elég sok mindent.
Ez még él. Ez mi?
Tengeri sügér. Te jó ég!
Még él, hihetetlen!
Cápát is fogtam az édesvízben?
Laposhal, lazac, sügér.
Ez mi? Mi a fene?
Fogtam latin betűket is.
Ezt nézzétek! A Super Junior egy tagja.
A Super Junior egy tagja.
Szeretitek az ilyen vicceket? Hát ez mi?
Ilyet se fogtam még. Mi ez?
Hogy kell ezt felvenni?
Mikrofonpróba!
Na, csapassuk!
Hey! Ho !
NongMill Kim!
NONGMILL KIM
- Helló! - Helló!
Érzékedző Érzékedző, igen !
Érzékedző Lelkeket edz !
Fogd be a szád, és állj be a sorba !
Érzékedző Érzékedző, igen !
Itt az edző Tanácsokat ad
Egy mester Mögötte 20 év gyakorlat
Meg vagytok lepve Nem juttok szóhoz
Az én hip-hopom titka Hogy a többi rapper csicska
Su-geun felkarolt Még a Netflixnek is szólt
Fordítják Kimet a külföldi fanok Büszke vagyok rá, hogy koreai vagyok
Lee tanár úr órát ad Talán valami rád ragad
A példaképemmel egy színpadon ébren vagyok, vagy álmodom ?
Tesó Mondd el, mit tegyek !
Tesó Figyelj rám !
Tesó Adj tanácsot !
Helló mindenki ! Köszöntsétek őt először !
Érzékedző Érzékedző, igen !
Érzékedző Lelkeket edz !
Fogd be a szád, és állj be a sorba !
Érzékedző Érzékedző, igen !
NongMill Kim!
Mondjátok: „Ho”!
- Ho! - Ho!
Mondjátok: „Ho-ho”!
- Ho-ho! - Ho-ho!
Azt mondom, érzék, azt mondod, edző!
- Érzék! - Edző!
A világjárvány ellenére
NongMill Kim eljött, hogy kisegítsen.
Még a COVID-tesztet is vállalta.
Fáj az orrom, mint az állat.
Nagy tapsot neki!
- Köszönöm! Ez volt NongMill Kim! - NongMill Kim!
Hamarosan kinéz neked egy európai turné.
Csak figyelj, Netflix!
Százkilencven országból néznek most téged.
Rengetegen nézik ezt.
De most ideje elkezdeni.
Üdvözlök mindenkit a Lee Su-geun: Érzékedző előadásán!
Színpad!
Gyerünk, színpad!
ÁTALAKULÁS ÉRZÉKEDZŐVÉ
VAN MÉG, AKI MOST SEM TAPSOL?
Helló! Üdvözlök mindenkit!
- Helló! - Helló!
Nos hát, Lee Su-geun vagyok.
A Netflix világvállalat azt mondta, van némi égetni való pénze.
Ezért is öltöztem be így.
Arany susogós.
Tizennyolc karátos arany.
Vagy itt van ez a nyaklánc.
Mi van ráírva? Azt hiszem, bérelt.
Mindegy.
Arany sípom is van. Mert hát edző vagyok.
Nem rossz. Király, mi?
Ez mi? Vigyétek el!
Ezt vigyétek el! Mi van veled?
Vidd el! Hogy hagyhattad itt?
Mit csinálsz?
Ki vagy te?
- Atyaég! - Ki vagy te?
- Park Sung-kwang! - Helló!
PARK SUNG-KWANG
Gizdázok a stábommal.
- Híresség van a stábban. - Várjál!
Miért van rajtad mikrofon?
- Azt hittem, együtt nyomjuk majd. - Azt sem tudtam, hogy itt vagy.
- Tényleg? - De amikor eltanyáltál minden ok nélkül,
tudtam, hogy humorista vagy.
Mondták, hogy hozzam a vödröt,
- de humoristaként tennem kellett valamit. - Szép munka!
A következő stand-up műsor a tiéd lesz.
- Az enyém? - Persze.
Akkor azt hiszik majd, hogy minden koreai humorista alacsony.
- Mindketten azok vagyunk. - Akkor…
Egy magas embernek kell következnie előttem.
De akkor az nem stand-up lesz.
- Hanem sit-down. - Pontosan.
És akkor mi van? Nem mindegy?
Igen. Sit-down műsor.
Mindenesetre, nagyon köszönöm!
- Köszönöm, Sung-kwang! - Köszönöm!
- Élvezzétek az előadást! - Jól van!
- Viszlát! - Oké!
Vidd magaddal a vödröt és a sapkát!
Ez biztos nem a Gag Concert?
- Sajnálom. - Az európaiak ki fognak akadni.
- Sajnálom. - Ez stand-up.
- Magas színvonalat várnak el. - Ja, stand-up.
- Most már mehetsz. - Oké.
- Ülj le, és élvezd! - Úgy lesz.
Köszönöm szépen, NongMill és Sung-kwang.
A stand-up előadásokon általában több néző van.
Ti mind vállaltátok a COVID-tesztet, csak, hogy láthassatok.
- Kényelmesek a székek? - Igen.
Olyankor kevesebb a nevetés.
Mostanában sok műsorban szerepelek.
Elkezdtem horgászni.
A The Fishermen and the City forgatásán tanultam meg horgászni.
Horgászni nem nehéz.
Csak érezni kell.
Ha harap a hal,
észre kell venni, és ki kell húzni.
Ha Kyung-kyu kiabál veled, mert minden halat te fogtál ki,
ne fogj többet!
Akkor abbahagyja.
Csendben marad. Figyelni kell a jelekre.
Él nálunk egy bizonyos pontyféle.
Ennek halnak a neve koreaiul majdnem úgy hangzik, mint az „érzék” szó.
Láthatjátok a képernyőn. Csúcs, mi?
Csak ebben a műsorban van ilyen.
Így néz ki.
A neve pedig egy tájnyelvi változat.
Főleg édesvízből lehet kifogni,
és elég erős.
Ez a hal nem vevő a burkolt üzenetekre.
Szálkás, és iszonyú erős halszaga van.
Ha az ember megfogja, napokig halszagú lesz a keze.
Ha ilyet fognak a horgászok, szitkokat szórnak rá,
hogy rosszul érezze magát.
Ahelyett, hogy a szája járna,
csak pislog rád.
Ezt csinálja.
Azért hoztam fel mindezt,
mert ez a hal olyan, mint én.
Én nem vagyok ugyan szálkás,
se büdös, se népszerűtlen.
Negyven felett járok,
és egész életemben feszélyezett az emberek társasága.
Tudjátok, ki feszélyezett leginkább?
- Kang Ho-dong! - Kang Ho-dong!
Azonnal rávágtátok.
Úgy látszik, mindenki tudja.
Kang Ho-dong.
Én vagyok a ponty,
ő meg egy méteres, rémisztő sárgafarkú fattyúmakréla.
Hatalmas.
Amikor ilyen halat fogsz,
szinte hallani lehet, hogy azt kiáltja: „Engedj el!”
Szinte hallani lehet. Olyan hatalmas.
Nemrég fogtam egy sárgafarkút, ami hosszabb volt egy méternél.
Óriási. Ez volt az.
A karácsonyi különkiadásban volt.
Fárasztó volt kifogni.
Ho-dong a szórakoztató műsorok sárgafarkúja.
De nem is akármilyen,
hatalmas sárgafarkú.
Az ereje nem tréfa!
Először a 2 Days & 1 Night forgatásán találkoztunk.
- Két nap! - Egy éjszaka!
Egy éjszaka!
Azt kéne mondanotok: „Két nap!”
Mindenki tudni fogja, hogy ezt Koreában forgatták.
Ahogy tudjátok,
abban a műsorban mindenki elképesztő volt, és sztárrá vált.
Sokat táboroztunk a 2 Days & 1 Night forgatásain.
Lényegében folyamatosan.
A végén elegem lett, és szerettem volna valami újat kipróbálni.
Felhagytam mindennel.
Azt hittem, jobb lesz majd.
Sung-kwang, te tapsolsz.
Ezért léptem ki.
Eleinte
nagyon nehéz volt.
A Gag Concert egy tökéletesen összerakott dolog volt.
De nem tudtam, mit kell csinálni egy ilyen varietéműsorban.
A forgatás alatt
rá se tudtam nézni a kamerára.
Végig a sárgafarkút figyeltem.
Mindig csak Ho-dongot néztem,
mert fogalmam se volt, mit tegyek.
Eldöntöttem, teszem, amit mondanak.
Nem erőlködöm a viccekkel.
Csak teszem a dolgom.
Menni fog.
Egy nap a sárgafarkú, Ho-dong,
csak úgy megdicsért.
A vezetésemért.
Néhányan emlékezhettek.
„Nem is láttam, hogy fékeztél. Mitől állt meg a kocsi?
Csak balra fordultunk, és nem is éreztem semmit.
Hogy értünk Gangwon tartományba ilyen gyorsan?”
Akkoriban egy Kia Carnivallal
jártam, mint sok más híresség.
Egy igazán nagyszerű minibusz.
Úgy hatszor váltottam autót.
A kamerákat szigszalaggal
helyezték el a kocsimban.
Ma már korszerűbb a felszerelés.
Akkoriban mindenre szigszalagot használtak.
És a szigszalagot nem lehet rendesen leszedni se.
Egyszer elaludtam a kocsiban.
Amikor felkeltem és megpróbáltam kiszállni,
a karom nem mozdult, mert beletapadt a szigszalag ragasztónyomába.
A szigszalaggal amúgy
egy boldogtalan párt is örökre összeragaszthatsz.
A szigszalag elképesztő.
Mivel én is csak ember vagyok,
ha sokat vezetek, elfáradok.
Egyik nap már nagyon régóta vezettem.
De a többiek…
Minek vannak a kamerák? Senki nem beszélt hozzám.
Nyitott szájjal aludtak.
Eun Ji-won feje folyamatosan az ablaknak verődött,
de nem ébredt fel rá.
Ho-dong fülsüketítően horkolt.
Dühös voltam. Senki nem szólt hozzám.
„Azt hiszik, én vagyok a sofőr? Hogy ez a dolgom ebben a csapatban?”
A Dong folyó vidéke csodaszép.
De óvatosan kell vezetni, ha nem akarunk leesni egy szikláról.
Azt gondoltam: „Hajtsak le egy szikláról?
Akkor én lehetnék a fő műsorvezető.
Beválogatnám a hat kedvenc emberemet, és átvenném a műsort.”
Amikor ezen gondolkodtam,
észrevettem Seung-git
a hátsó ülésen.
Úgy aludt, mint a tej,
egy hang nélkül.
Csak miatta nem tudtam rávenni magam.
Amúgy meg ránéztem Ho-dongra is.
Hiába hajtottam volna le a szakadékba, az ő feje lényegében egy sisak.
Ha túléli,
könnyen kitalálható, mi lett volna.
Inkább lettem volna halott, mint hogy szembenézzek vele.
Végül meggondoltam magam,
és magamra erőltettem egy mosolyt.
Fogalmatok sincs, mennyit vezettem akkoriban.
Megutáltam a vezetést. A mai napig igyekszem elkerülni.
Még józanon is
inkább sofőrt hívok, csak ne kelljen vezetnem.
Miután annyiszor hívtam sofőrt,
végül egy reklámot is csináltam nekik.
Egy, két, hár', négy.
A telefonszám
Ugyanaz oda-vissza
Hát így történt.
Az embernek is minden irányból illik ugyanolyannak lennie.
Ho-donggal az a helyzet,
ha valakiben lát valamit,
abból képes sztárt csinálni.
Emlékeztek, hogy mindig azt kiabálta: „Seung-gi”?
Én is felkeltettem az érdeklődését.
Ez az első nyitójelenet felvételekor történt.
Elkezdtünk bemutatkozni.
„Helló, a nevem Eun Ji-won.”
Seung-gi említette a „Te vagy a nőm” dalát.
Nem tudom, tényleg volt-e nője. Mindegy is, egész jól ment a dolog.
Aztán én következtem.
Ho-dong hirtelen megszólalt: „Figyelem,
korunk legnagyobb humoristája következik!
Ez az elképesztő ember képes mindenkit megnevettetni
pusztán a bemutatkozásával.
Hallgassuk meg!
Garantálom, hogy nem okoz csalódást!”
Meg akart szívatni.
Értitek, ugye?
Elöntött a jeges verejték.
Rémálmaimban kísért.
De tudjátok mit? Végül sikerült megnevettetni mindenkit.
„Hogy, s mint, mindenki?”
Ez a beköszönés később egy reklámszerződést is hozott.
Annak idején pengeélen táncoltam Ho-dong körül.
De manapság
Ho-dongnak is vigyáznia kell velem.
„Su-geun, tedd a kezedet az arcodra!
Úgy teszek, mintha arcon ütnélek.”
Aztán arcon üt, én meg színlelek.
Annak idején csak kimondta volna a nevemet, és pofán vág.
Most már óvatosabb velem.
De ha nincs Ho-dong,
most nem lehetnék itt.
De mindenek felett, biztos emlékeztek rá,
a 2 Days & 1 Night forgatásán
egyszer elmentünk egy üdülőbe, és együtt uzsonnáztunk.
Valaki hozott pár datolyaszilvát.
Ahelyett, hogy nekiláttunk volna,
Ho-dong hirtelen megkérdezte:
„Nem tudjátok, hogy van a datolyaszilva angolul?”
Ha Seung-gi tudta volna a választ, akkor annyi.
Nem lett volna vicces.
De még Seung-gi sem tudta.
Senki sem tudta.
Itt volt az esélyem viccelni egy kicsit.
„Nem tudjátok?
Ismételjétek utánam:
‘Keserű.‘”
Mindenki röhögött.
Ho-dongot elbűvölte.
„És a ‘mandarin‘ hogy van?”
„Savanyú.”
„Savanyú.” Tökéletes.
Gondolkodtam, mi legyen,
„savanyú” vagy „Jeju”.
Nem tudtam eldönteni.
Tudom minden gyümölcs nevét.
Mi a görögdinnye?
Egy szótag: „köp”.
Mi van még?
- Mi? - Banán.
Az ugyanúgy van.
Ugyanúgy van angolul is.
A „koreai dinnye”? Te jó ég!
Kicsit hosszú.
„Magok a kakiban.”
Így mondják, hogy „koreai dinnye”.
Ne tegyetek úgy, mintha nem értenétek!
Szóval, feszélyezett voltam Ho-dong körül,
de azóta megismertem valaki mást,
aki ugyanúgy feszélyez.
Hadd mutassam be!
Ő az.
Hihetetlenül mérgező,
és mindig mérges.
Felfújja az arcát,
úgy csap le rád bármelyik pillanatban.
Ő Lee Kyung-kyu, a humorista.
Nemrég találkoztunk, és mondtam,
hogy egy stand-up műsort veszek fel a Netflixnek.
Az lesz a címe, hogy „Érzékedző”.
Erre ő: „Mi van? Érzékedző? Hát az meg mi?”
Kiabált, pedig igazán nem volt miért idegeskednie.
Megkérdeztem, hogy ábrázolhatom-e őt gömbhalként.
„Nem! Én nem szimpla gömbhal vagyok, hanem csíkos gömbhal.
Az finom.
De a mérge megölhet.”
Nagyon kedves azokkal, akik rendesek vele.
De ha feldühíted, könnyen belehalhatsz.
Folyton morcos.
Támadásra kész.
Mintha szigszalag lenne a homlokán.
Együtt horgászunk,
de minden idegesíti.
A jó idő,
az eső, minden.
Dühös a kapitányra, ha a halak nem harapnak.
„Miért ma jöttünk?”
Ideges, ha valakinek kapása van.
Ha sok halat fogunk,
dühös, mert fáj a karja.
Néha, miután sokat voltunk a hajón, elfárad.
Ilyenkor elmond egy viccet, és ezt észre kell venni.
Ki kell találni viccel-e, vagy komolyan gondolja.
Mivel annyi időt töltöttem vele,
én már tudom, mikor viccel.
Ha horgászunk,
rám kiált: „Mit bámulsz?”
Én meg vissza: „Te mit bámulsz?” „Kyung-kyu!”
„Ki vagy te?” „A másik humorista.”
„Nézzenek oda!” „Jól van, nézzenek!”
„Most ide!” Kyung-kyunak ez vicces.
Örül, ha belemegyek a játékba.
De néha az emberek nem értik.
Amikor viccel, azt onnan lehet tudni, hogy különösen agresszív.
„Mit bámulsz?” Ez vicc.
Néha viszont komoly.
„Mit bámulsz?”
Ez azt jelenti, hogy nincs jó hangulatban,
és tényleg nem akarja, hogy nézzék.
De egyesek nem veszik a lapot.
Nem akarok ujjal mutogatni.
„Mit nézel?”
„Mit gondolsz?
A szaruhártyám letapogat, és téged nézlek.
Valami gond van ezzel?”
Ezt mondják.
- Ji Sang-ryeol. - Igen, Ji Sang-ryeol.
Erre Kyung-kyu azt mondja: „Mi a fene bajod van?
Ezt nem adhatjuk le.
Te megőrültél?”
Fontos, hogy vegyük a lapot.
Most már amolyan rangidős humorista vagyok.
Mivel folyton benne vagyok a tévében Ho-donggal és Kyung-kyuval,
azt hihetitek, hogy fiatal vagyok.
De már az öregebbek közé tartozom.
Ha forgatunk,
néha a nálam fiatalabbak is feszélyeznek.
Gyakran csinálok műsorokat idolbandákkal.
Általában elég hétköznapiasan öltözködöm a munkámban.
De a fiatalok ruhái
olyan furák.
Nem is értem.
Designer cuccok, de én nem értem.
Hogy kiről beszélek?
Song Min-ho. Mármint MINO.
Nagyon menő ruhákat hord.
A tinik és a huszonévesek imádják őket.
De én nem értem, miért.
Mind designer darab.
Ha MINO jön, így köszönök:
„Fukszia!”
„Fukszia, mi újság?”
Erre ő: „Miért hívsz fuksziának?”
„Hát a fukszok miatt.”
Annyi rajta az ékszer.
Neked bejön. Biztos MINO rajongó vagy.
Azt gondoltam, mivel mindenféle korú emberek nézik a műsorunkat,
jobban tenné, ha rendesebben öltözne.
De ha megkérdezem: „Mi ez a hacuka?” Azt feleli: „Ilyen a stílusom!”
A fiatalok úgy kezelnek, ahogy én szoktam Kyung-kyut.
Ez felébresztett.
Mindnek megvan a saját stílusa.
Ahelyett, hogy a hibáikat keresem, jobb, ha elfogadom őket.
Annak idején még fontosabb volt figyelni a jelekre
a forgatásokon.
Csináltunk egy rejtett kamerás műsort,
ahol minden kameránk látszódott.
Aztán jött egy hívás.
„Van kölcsönbe 40 millió vonod?”
Mivel láttad a kamerákat,
azt mondtad: „Persze, küldd a számlaszámod!”
Ki csinál már ilyet? Tudtad, hogy mi van,
de tettetned kellett, hogy nem tudod.
Annak idején sok hipnózisos műsorunk volt,
de mind nagyon kínos.
Nevettek, akkor biztos emlékeztek.
Egy váróteremben ültem pár másik humoristával,
aztán bejött a producer.
„Ez a hipnotizőr elképesztő.
Teszteltük, és a stáb mind a tíz tagját hipnotizálta.
Az egyikük látta az elhunyt édesanyját,
a másik azt mondta, előző életében hercegnő volt.
Mindegyikükön működött.”
Ezt miért mondta?
- Hogy belemenjetek a játékba. - Súgni próbált,
hogy vegyük a lapot.
A sorok között kellett olvasni.
Én vettem a lapot, és bementem a szobába.
Aztán elkezdődött.
„Nézd ezt a gömböt!
Amikor azt mondom ‘Vörös nap!‘ azonnal elalszol.
Vörös nap!”
Általában az ember szép lassan alszik el.
De én nagyon lelkes voltam.
„Vörös nap!”
Lecsaptam a fejemet. Minden humorista ezt csinálja.
Nem tudtam kiverni a producer arcát a fejemből.
Jól akartam csinálni.
„Mit kérdez majd a hipnotizőr?
Mit válaszoljak?”
Tele voltam kérdésekkel.
A hipnotizőr megkérdezte:
„Su-geun, hol vagy most?”
„Melletted.”
„Melletted vagyok.”
„Ki van veled?”
„Hogyhogy ki? Ketten vagyunk.”
Ha ezt mondtam volna, haláli lett volna.
De nem ment.
Azt mondtam: „Látok egy kéményt.
Valaki begyújt a kazánba.”
„Ki az?” „Azt hiszem, a nagymamám.
Sír.”
Nem hipnotizáltak.
Csak kitaláltam.
Aztán tovább kérdezgetett.
„Miért sír?”
„Miattad.”
Ezt mondtam volna, de képtelen voltam.
Azt mondtam: „Nem tudom.
Csak úgy sír.”
Ettől megnőtt a fickó önbizalma. Azt hitte, teljesen hipnotizált.
A kezembe adott valamit.
Megfogtam, hagymaszaga volt.
„Mostantól bármit teszel a szádba,
annak finom almaíze lesz.
Almát fogsz enni.”
De nyilvánvalóan hagyma volt.
Betömte a számba.
Éreztem a szagát.
Beleharaptam.
Eleredt a könnyem.
De nem mondhattam, hogy hagyma.
„Mi ez?
Sosem ettem még ilyen finom almát.
Tessék, nagymama, kóstold meg!
Gyerünk, nagyi!”
„Mit mond?”
„Bolond gyerek, azt hiszed, megeszem?”
„Ezt mondja.”
Vette a lapot, és megszólalt: „Most felébredsz.”
A producer hátul elégedettnek tűnt.
Adott egy jelet.
Akik nem veszik a jeleket,
elfintorodnak, amint beleharapnak a hagymába,
megesznek még egyet, megint elfintorodnak.
Öt hagyma kell, mire azt mondják: „Finom.”
Nem veszik az adást.
Fontos figyelni a jeleket, ha forgatsz.
Mivel nekem jól megy,
azt gondoltam, a gyerekeimnek is menni fog.
De úgy látszik, ez nem örökletes.
Magamtól tanultam.
A fiam, Tae-jun odavan a tornáért.
Ő a legidősebb.
Igazi Tkacsov. Mutatok pár képet.
Itt tornázik éppen.
Hetedikes.
Nézzétek! Ott van a levegőben.
Ez már tornamutatvány! Nézzétek!
Ott van a nyújtón.
Olyan bátor! Annyi mindent tud.
Egy nap hallom, ahogy a szobájában nevetgél.
Úgy tűnt, mintha kérdezne valakit.
Bemegyek, hogy megnézzem,
és látom, hogy valami online közvetítést néz.
Olyan volt, mintha több százan néznék,
de csak hárman voltak.
A fiam volt a legaktívabb résztvevő.
Egy nap azt mondta:
„Apa, el akarok menni az USA-ba.”
Gondoltam magamban, végre kezd felnőni.
Tágítani szeretné a látókörét,
megtanulna angolul, és új dolgokat ismerne meg.
Eldöntöttem, hogy támogatni fogom, mindenáron.
Megkérdeztem:
„Tae-jun, miért akarsz az USA-ba menni?”
Azt mondta: „Ott sok nyújtó van.”
Igaz ez?
Biztos vannak itt páran a Netflix központjából.
Szeretném megkérdezni tőlük,
hány nyújtó…
Hány nyújtó van Amerikában?
Nem tudom, ki mondta ezt neki.
Ma este is lesz egy adás, gondoltam megkérdezem.
Ő Tae-jun példaképe.
Én leszek a negyedik néző.
Biztos tudja a választ.
Ekkor jöttem rá, hogy a szellem nem öröklődik át.
Van egy másik fiam,
ő jobban hasonlít rám.
Egy nap épp iszogattam.
A feleségem és a két fiam is velem volt. Megszólaltam:
„Anya és apa építenek egy kis házat vidéken,
és ott fogunk élni, amíg meg nem halunk.
Ha anyátok hal meg először, követem őt.
Ez a tervünk. Ti meg azt csináltok, amit akartok.
A nyújtókat elfelejtheted.”
Komoly hangon mondtam, hatni akartam rájuk.
„De azért hagyunk hátra némi pénzt majd.”
A másik fiam, Tae-seo azt felelte: „Nem hagyhatsz itt minket csak úgy.”
Megkérdeztem: „Miért nem?”
„Előbb mondd el, hol van a pénz!”
Annyira vicces volt.
Tényleg ezt mondta.
Okos. Tudni akar dolgokat.
Tae-jun, az idősebb fiam, sokkal érettebb.
„Hát téged jobban érdekel a pénz,
mint anya és apa? Hogy képzeled?
Fontosabb, hogy egészségesek legyenek, és velünk maradhassanak.”
Aztán megkérdezte: „Apa, vannak nyújtók vidéken?”
Ezt csak kitaláltam.
Tetszett?
Azt hiszem, a neveltetésem miatt
gyorsabban vág az eszem.
Annyiszor váltottam iskolát.
Két általános iskolából is elballagtam.
Az összes gyerekkori képemen
bámulok valakire.
Mit nézek?
Nézzétek ezt!
Hová néz ez a gyerek?
Valakit néz.
Egy nap,
még általánosban
fociztam pár barátommal.
Harmadikos vagy negyedikes lehettem.
Ez az iskolám. Itt fociztam.
Egyszer csak egy kapálógép pöfögött be az iskola udvarára.
A gépen
volt egy kis ruhásszekrény.
Igen, így.
Mondom „kis” ruhásszekrény.
Jó, mindegy, hagyjad!
Meg volt rajta egy ventilátor.
Az sem volt nagy.
Jól van, jó lesz.
Ventilátor.
Szóval hirtelen felbukkant a kapa.
Azt hittem, valami őrült öregemberé.
Gyerekek játszottak ott, elég veszélyes volt.
Minek jön be ide a kapával?
De amikor közelebbről megnéztem, láttam, hogy apám az.
Apám vezette a kapálót,
tele a sok mindennel.
Nem volt sapkában.
Mindegy, nem számít.
Szóval ő volt az.
Azt mondta, ugorjak fel.
Én meg azt mondtam a haveroknak: „Akkor holnap!
Bocs, hogy megint korán kell lelépnem.” Mint mindig.
Aztán elindultunk.
De apám a házunkkal ellentétes irányba hajtott.
A kapáló pöfögött.
Csak pöfögött.
Apám néha hátranézett.
Nem azért, hogy megvagyok-e még,
csak, hogy megnézze, nem esett-e le a ventilátor.
Nem is kérdeztem semmit. Csak ültem hátul.
Egy tök más városrészben álltunk meg.
Azt mondta: „Te meg én mától ebben a házban élünk.”
Volt egy kis iskola a közelben.
„Holnaptól abba az iskolába jársz.”
Nem értettem, mi történik. Aztán megjelent egy nő.
Láttam párszor arrafelé.
Apám azt mondta: „Ő az új anyukád.”
De nekem már volt egy anyukám.
Ágyba vizeltem egészen a középiskoláig.
Mindezt azért,
mert apám és a mosto…
Annak idején úgy hívtam, „a néni”, de most már anya.
Már öreg. És apámmal él már évtizedek óta.
Nem mertem kimenni a mosdóba, mert féltem, hogy felébresztem őket.
Valamiért apám néha integetett a kezével
az arcom előtt, hogy megtudja, alszom-e.
Nem tudom, miért csinálta.
Mindegy, valamiért ezt tartotta jónak.
Nem tudom, miért.
Szerintem nem arra volt kíváncsi, élek-e még.
Ez ment hónapokig.
Lóbálta a kezét az arcom előtt éjszaka.
Mai napig nem tudom, miért.
Túl fiatal voltam, hogy megértsem.
Meglátogattam apámat az ünnepek alatt,
és újrajátszottam ezt a jelenetet.
Itt egy fotó róla.
Újévkor készült.
Hogy miért nem vagyok rajta? Elmondom.
Nem találtunk senkit, hogy lefotózzon minket.
Apám 80 éves, és ő arrafelé a legfiatalabb.
Ezt egy 90 éves járókelő készítette.
Túl hosszan nyomta a gombot, és folyton videókat csinált.
Nem tudom, miket nyomkodott még, de nyolc szelfit hagyott a telefonomon.
A fotók némelyikén a kapa egy része látható.
Még ez lett a legjobb.
Újra akartam élni azt a percet,
amikor megkérdeztem apámtól: „Apa, hová megyünk?”
És pont így nézett akkor is.
A fia most már sikeres, és néha küld neki pénzt is,
igazán mosolyoghatna többet, de ugyanolyan fapofa.
Nem sokkal a fotó elkészülte után
apám megbetegedett,
és egy komoly műtéten esett át.
Nem tudom, helyes-e elmondanom,
de a múlt héten…
visszanyerte az egészségét.
Felhívott.
Teljesen egészséges.
Apámat sose feszélyezte senki.
Csak ment előre, mint egy tank.
Egy nap, még általánosban,
apám nem volt otthon, amikor felébredtem.
A testvéremmel pánikba estünk.
Nem volt semmi ennivalónk,
a testvérem próbált kotyvasztani valamit.
Harmadnapra apám hazatért.
„Apa, hol voltál?” „Kirándulni.”
Elment kirándulni.
„Miért nem hagytál itthon pénzt?” „Nem találtátok?”
A kisszoba sarkából
elővett egy 5000 vonos bankjegyet, és nekünk adta.
Oda gyűrte be.
Egyszer karácsonykor
apám azt mondta: „Jé, holnap karácsony!”
Mást nem mondott.
Azt gondoltuk: „Úgy látszik, apa tud róla.”
Így előző este kiraktuk apa katonai zokniját.
Az jó nagy.
Felakasztottuk őket, és lefeküdtünk.
Másnap reggel láttuk, hogy apa felvette a zoknikat, és elment.
Felvette, és elment.
Biztos azt akarta hordani karácsonykor.
Ez az egyetlen emlékünk a karácsonyról.
Egyszer egy műsorba be kellett volna vinnem egy fotót az első szülinapomról.
Felhívtam apámat, hogy megkérdezzem, van-e képe arról a napról.
„Nincs.” „Miért nincs?”
„Nem volt buli.”
A végén kölcsön kellett kérnem egy képet Byung-mantól.
Ő hasonlított rám a leginkább.
Megkérdeztem, van-e fotója, és volt neki.
Amennyire én tudom, az ő családja sem volt módos.
Ez Kim Byung-man.
Ki gondolná? Megkérdeztem apámat:
„Hasonlít rám?” „A kiköpött másod.
Bárkit megtéveszt. Okosnak látszik.”
Azt hittem, bocsánatot kér majd.
De csak azt mondogatta, hogy hasonlít rám.
Ha már gyerekek,
láttatok már gyereket, amelyik nem annyira cuki?
Nem minden gyerek szép vagy cuki.
Néha egy barátom áthozza a gyerekét.
Én meg:
„Te jó ég!
Mekkora lett!
Mintha tegnap lett volna, amikor még a hasadban volt.
Te jó ég, mekkorát nőtt!”
Sose mondok semmit arról, hogy néz ki a baba, csak hogy mennyit nőtt.
„Te jó ég, hihetetlen. Atyaég!”
Értitek?
Nem akarok megsérteni senkit.
Néha azt mondod:
„Milyen szép fiú.” De a szülők kijavítanak: „Kislány.”
Erre én: „Akkor kell nektek egy fiú is.
Biztos olyan szép lesz, mint ez a kislány.
Csodás apa leszel.”
Ilyenkor gyorsan kell kapcsolni.
És mindig jobb, ha lányt tippelsz.
„Nézzenek oda, gyönyörű hercegnő!”
Még ha fiú is, az anyák örülni fognak.
„Hogy fiú? De hát olyan gyönyörű!
Biztos rád ütött.” Ezzel nem sértesz meg senkit.
Mennyi pénzt kell adni esküvőn? Van erre szabály?
Ha csak ismerős, akkor 50 000 vont.
Ha közeli barát, 100 000 vont.
Családtagnak 200 000 és 300 000 között.
Ha nem beszéltetek öt-hat éve,
elég egy szmájli.
Egy szmájli, és kész.
Ha válaszolsz és elkezdesz beszélgetni,
el kell menned az esküvőre.
Egy szmájlival jelezheted, hogy vége a barátságnak.
Nem szabad belebonyolódni.
Nincsenek szabályok, igaz?
Egy ismerősöm meghívott az esküvőjére,
én meg vittem 100 000 vont.
Egy barátom még nem vett ki pénzt,
így elmentem vele az ATM-hez.
Láttam, hogy kivesz 200 000 vont.
A helyzet az, hogy én közelebbi ismerőse voltam a vőlegénynek.
Féltem, hogy csalódni fog bennem.
Szóval, felvettem még 200 000-et.
Gondoltam, többet kell adnom.
Adtam neki 300 000-et.
Amikor a barátom jött,
kért négy borítékot, és mindegyikbe rakott 50 000 vont.
Ezeket átadta nekik több barát nevében.
Bár előbb adta volna át, mint én!
Akkor csak 100 000-t adtam volna.
Én adtam oda az enyémet először, ő meg adott négy borítékot.
Nem kárpótolt ezért senki.
Idegesítő, mi?
Komolyan, mik a szabályok?
Nem csak esküvőn. A gyerekzsúr ugyanez.
Itt van példának Sung-kwang.
Tegyük fel, hogy szeretett komikustársam babája egyéves lesz!
Közeli barátom,
úgy döntök, adok neki egymilliót.
Én már régebb óta vagyok a szakmában.
Megérkezem a partira az egymillióval.
„Sung-kwang, gratulálok!”
Erre meglátom, hogy a felesége terhes.
„Jaj, nekem! Ha most adok egymilliót,
legközelebb is egymilliót kell adnom. Na, várjunk csak!”
Bemegyek a fürdőszobába, kiveszek 500 000-t.
Sung-kwangnak adok 500 000-t.
Mert tudom, hogy jövőre jön ugyanez megint.
Mostanában mást csinálok.
Amikor hallom, hogy buli lesz, telefonálok:
„Akarod, hogy vezessem a bulit?”
Ha én vagyok a házigazda… Értitek, ugye?
Azért még fizetnek is.
Szóval inkább leszek műsorvezető, mint hogy ajándékot vigyek.
Annak idején programszervező voltam.
Rengeteg különböző eseményt vezényeltem le mindenfelé.
Különböző régiókban, különböző nyelvjárásokban.
A chungcheongi dialektus az egyik legérdekesebb.
”Felejtsd el, állj le, gyerünk!”
Minden yu-ra végződik.
”És most következik IU.” Ennyi.
De ez persze nincs mindenhol így.
Cheonanban és Asanban nagyon érdekesen beszélnek.
Egy barátom, Sang-won ott él.
Amikor elmegyek, azt mondja: „Máris mész?
Maradj és egyél velünk, he!”
„Maradj és egyél velünk, he!”
„Mit csinálsz az ünnepek alatt? Miért nem hívsz soha, he?”
Mint az énekes Lee Seung-chul, elhúzza a végét,
így beszél.
„Mit csinálsz most?
Gyere át kávéra, he!”
Miért nem mondja az egészet végig lassan?
Az elejét elhadarja
a végét kitartja.
„Látogass meg, ha van időd, he!”
Ez a chungcheongi dialektus.
Kíváncsi leszek, ebből mit értenek majd külföldön.
Még a mindennapi életben is,
gyakran érezzük magunkat feszélyezve.
Még az is lehet, hogy páran közületek féltek eljönni ide.
Akkor adnék most néhány tanácsot az élethez.
Ma én vagyok a doktor.
Szeretne bármelyikőtök
tanácsot?
Kezeket a magasba, és válaszolok a kérdéseitekre.
A hölgy ott hátul. Igen?
- Fel kell állnom? - Szerinted?
Jól van, mi bánt?
Én vagyok a legidősebb gyerek a családban.
Mindkét családban.
- Mármint anyukádéban és apukádéban is? - Igen.
Azta, oké.
Lehet, hogy emiatt van, hogy kényelmetlenül érzem magam otthon.
Folyton lavíroznom kell.
- És? - Mindig én oldok meg mindent.
- Rosszul érzed magad otthon? - Igen, otthon.
Ha pár napra elmegyek,
a családom folyton veszekszik, és minden a feje tetejére áll.
- A szüleiddel élsz? - Igen.
- Nem olyan, mint az én családom, igaz? - Nem.
- Nem olyan. - Akkor?
Nem tudok otthon pihenni.
Folyton figyelnem kell.
A szüleim még evés közben is folyton
felemelik a hangjukat,
ki kell jönnöm, hogy leüljek közéjük, de a húgom…
Sajnálom, nem hiszem, hogy ebben tudnék segíteni neked.
Ha kiköltöznél, segíthetnék találni egy új helyet.
- Van testvéred? - Egy kishúgom.
- Hány éves? - Húsz.
- Őt nem feszélyezi ez, igaz? - Nem.
Akkor élj úgy, ahogy ő!
Egyszerű.
Miért vennél magadra minden terhet?
Mivel te vagy a legidősebb gyerek mindkét családból,
érthető, hogy a szüleid rád támaszkodnak.
- Igen. - Ezt nem lehet figyelmen kívül hagyni.
A családra más szabályok vonatkoznak.
Ha a munkában feszélyez valami, az más,
de a család, az nem nagy ügy.
Néha így kommunikálnak.
Ha a szüleid sose veszekednének,
nem is beszélnél velük.
Csak a telefonodat bújnád a szobádban.
Azért veszekednek, hogy beszélhessenek veled.
Egyben tartják a családot.
Manapság ezek a beszélgetések ritkák.
Csak magunkról beszélünk.
A szüleid igen fejlett technikát használnak.
Nem váltak el, még mindig együtt élnek.
- Kérsz szigszalagot? - Nem.
Nem? Jól van akkor.
- Szurkolok neked. - Köszönöm.
Ha ilyen könnyedén beszélsz róla, nincs nagy gond.
Még valaki?
A férfi ott elöl.
Tavaly diplomáztam,
és még munkát keresek.
Mivel egy éve munkanélküli vagyok,
érzem a feszültséget otthon.
Az ünnepekkor a nagynénéim azt kérdezik:
- „Mikor találsz már munkát?” - Értem.
Mindig ezt kérdezik, igaz?
Szerencsére idén nem látogattam meg senkit
a világjárvány miatt.
Örültem, hogy nem kell látnom a nagymamámat és a nagynénéimet.
Szóval tartson tovább a járvány?
Nem, nem így értem.
Jó lenne, ha véget érne, akkor könnyebben találnék munkát.
Remélem, így lesz.
De feszélyezve érzem magam otthon.
Van valami tanácsod?
Hány éves vagy?
Huszonhét.
Fiatal vagy. Túl vagy a sorkatonaságon.
Tiéd az élet.
Azt mondtad, 27 vagy.
Lehet, hogy leszel 28, 29 vagy akár 30 is, mire összejön.
Akkor majd viselkedj rendesen a szüleiddel,
és boldogok lesznek.
Apám régebben rám csapta a kagylót.
Amikor egy senki voltam, azonnal kinyomott.
Soha nem is látogattam emiatt, ez tény.
„A barátod autószerelő lett,
most már üzletvezető.
Te mihez kezdesz az életeddel?”
De azóta megváltozott.
„Nézzétek, micsoda bulit szervezett nekem Su-geun!” Meg ilyenek.
Csak várd ki az időt! Családtag vagy.
A családod aggódik érted.
Nem szándékosan keresik a hibákat benned.
Senki se fog annyi időt adni neked, mint a családod.
Ez nagyon fontos. A család.
Sung-kwang ilyeneket mondjál, máskülönben nem fognak szeretni.
Másvalaki? Kérdezzetek!
Na, tessék! A hölgy ott.
Múlt novemberben kezdtem egy új munkahelyen.
Gratulálok!
Rögtön a középiskola után találtam egy munkahelyet.
- Azonnal? - Igen.
Odanézzenek!
Ha ő képes rá, ti is képesek vagytok rá!
- És? - Én jóval fiatalabb vagyok,
- mint a főnökeim és a kollégáim… - Folytasd!
…és ez kellemetlen nekem.
Mennyivel idősebbek?
Legalább kilenc évvel.
Nem a titulusukat használod?
De a menedzseren és a menedzserhelyettesen kívül
nincs egyértelmű hierarchia a cégnél.
Nincsenek egymásra épülő beosztások.
És többen vannak a férfiak, mint a nők.
Általában az utónevükön hívom őket, vagy csak annyit mondok: „Elnézést!”
És miért nem uram és asszonyom?
Talán az a legjobb.
Ha egy nálam sokkal fiatalabb valaki azt mondja nekem:
„Su-geun, csináld meg ezt vagy azt!”
Az távolságot teremt. Nem gondolod?
Folyton magáznak.
- Kik? - A kollégáim.
Állj fel az asztalodra, és kiáltsd: „Ne magázzatok!”
Tiszteletből csinálják.
- Értem. - Ez csak úgy jön.
Mert fiatalabb vagy…
- Hogy hívnak? - Yeon-u.
„Yeon-u! Csináld meg ezt, gyere ide!”
Ez nem elfogadható, ha emberekkel beszélsz.
Tiszteletet érdemelsz.
Így mutatják ki, hogy tisztelnek.
Mivel még a legfiatalabb alkalmazottat is így tisztelik,
biztos vagyok benne, hogy jó munkahely.
Lehetetlen nem aggódni azon, hogy mit gondolhatnak mások.
De kinek a véleményére adjunk igazán?
A magunkéra.
A saját véleményünk amúgy is jobban érdekel minket, mint másoké.
De mi döntjük el, mi az, amire érdemes odafigyelni.
Adnék még egy utolsó tanácsot.
Éljétek a saját életeteket!
Adjátok magatokat!
Felejtsétek el, mit gondolnak mások!
Csináljátok azt, amit szeretnétek!
Függetlenül kortól, nemtől
és élethelyzettől,
éljetek, ahogy akartok, és ne törődjetek vele, mit gondolnak mások!
Bárhová is visz az élet. Mint például most.
Ide hozott, a műsor végére.
Ne szomorkodjatok!
Ha a Netflix is képes venni az adást,
lesz még ilyen műsor.
Ha vége a járványnak, még nagyobb közönségünk is lehet,
és biztos vagyok benne, hogy akár nagyobb lehetőséget is adnak.
És végezetül… Készen álltok?
Eleresztjük a galambokat.
Kérem, nézzetek fel! És legyetek óvatosak, amikor kirepülnek.
Itt jönnek a galambok, a béke jelképei.
Köszönöm, köszönöm szépen!
A feliratot fordította: Marton Seregi