Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KAIKILLA KUVAUKSISSA NEGATIIVINEN COVID-19-TESTITULOS
KAIKKI ENNALTAEHKÄISEVÄT TOIMET TEHTIIN
Tunnekoutsi. Kyllä.
LEE SU-GEUN: TUNNEKOUTSI
En ole koskaan tuntenut näin.
Mennään. Tunnekoutsi.
LEE SU-GEUN
Jukra.
Täällä on kuulemma hiljaista.
En odottanut aplodeja.
Täällä ei olekaan niin hiljaista.
Katsotaanpa.
Vesi vaikuttaa puhtaalta.
Kalatkaan eivät ole hassumpia.
Ne eivät juuri liiku.
Ne ovat paikallaan. Johtuuko se siitä, että sää on yhä kylmä?
Mitäs täällä on? Kalat kuulemma sekoavat näistä.
Tämä kelpaa varmasti. Katsokaa tätä.
Maksoin tästä 680 000 wonia.
Hyvä on. Katsotaan, mikä nappaa.
Tuolla on yksi. Se vaikuttaa kiinnostuneelta. Kyllä.
Se reagoi syöttiin.
Se näykkii sitä.
Jukra. Tässä se on.
Hetkinen.
Kyllä! Vauhtia!
Se tarttui syöttiin. Se otti sen.
Hitsi. Se varasti syöttini.
Uskomatonta, että se lähti pelkän syötin kanssa.
Se tietänee, että se pitää palauttaa.
No niin. Katsotaanpa.
Mitä sain tänään? Sain paljon kalaa.
Tämä on yhä elossa. Mikä tämä on?
Meribassi. Hyvänen aika.
Se on yhä elossa. Uskomatonta.
Sainko hain makeasta vedestä?
Ruijanpallas, lohi, meribassi.
Mikä tämä on? Mitä hittoa?
Sain jopa englannin kirjaimia.
Katsokaa tätä. Super Junior.
Se on Super Juniorin jäsen.
Pidättekö tällaisista vitseistä? Mikä tämä sitten on?
En ole koskaan napannut mitään tällaista. Mikä tämä on?
Laitanko sen näin?
Testaan.
Musiikki soimaan.
Hei, ho
NongMill Kim.
NONGMILL KIM
Hei! -Hei!
Hän on tunnekoutsi Tunnekoutsi
Koutsaa tunteitasi
Olkaa hiljaa ja menkää jonoon
Hän on tunnekoutsi Tunnekoutsi
Olen koutsi Täällä koutsaamassa teitä
Olen mestari Kahdenkymmenen vuoden kokemuksella
Kaikki ovat yllättyneitä Kaikki ovat sanattomia
Hiphopin kokeiluni Saa muut räppärit tolaltaan
Su-geun tukee minua Sai minut Netflixiinkin
Ulkomaiset fanit kääntävät kiireellä Tekevät minusta ylpeän K:n
Professori Lee jakaa viisauttaan Kirjoita äkkiä muistiin
Minun ja roolimallini unelma On vihdoin toteutunut
Hei, veli Kerro, mitä teen
Hei, veli Kuuntele nyt
Hei, veli Anna minulle neuvoja
Hei, kaikki Tervehtisit heitä ensin
Hän on tunnekoutsi Tunnekoutsi
Koutsaa tunteitasi
Olkaa hiljaa ja menkää jonoon
Tunnekoutsi Tunnekoutsi
NongMill Kim.
Sanokaa "ho"!
Ho! -Ho!
Sanokaa "ho ho".
Ho ho! -Ho ho!
Kun sanon "tunne", sanokaa "koutsi".
Tunne! -Koutsi!
Pandemiasta huolimatta -
NongMill Kim tuli tänne asti auttamaan minua.
Hänet jopa testattiin COVID-19:n varalta.
Nenääni sattui ihan hulluna.
Antakaa aplodit hänelle.
Kiitos. Tämä oli NongMill Kim. -NongMill Kim!
Pian esiinnyt ympäri Eurooppaa.
Netflix, odota vain!
Sadanyhdeksänkymmenen maan ihmiset katsovat sinua juuri nyt.
Monet katsovat tätä.
Joka tapauksessa, on aika aloittaa.
Tervetuloa Lee Su-geun, Tunnekoutsin pariin.
Valmistelkaa lava!
Tule lavalle!
TUNNEKOUTSIKSI MUUTTUMINEN
ONKO KUKAAN TARPEEKSI TYHMÄ OLLAKSEEN TAPUTTAMATTA?
Hei. Tervetuloa.
Hei. -Hei.
Hyvä on. Olen Lee Su-geun.
Maailmanlaajuinen yhtiö Netflix kertoi, että heillä on rahaa käytettäväksi.
Siksi pukeuduin näin.
Minulla on kultainen verryttelyasu.
Se on 18 karaatin kultaa.
Katsokaa tätä kaulakorua.
Mitä siinä lukee? Se taitaa olla vuokrattu.
Ihan sama.
Minulla on myös kultainen pilli, koska olen koutsi.
Hienoa. Eikö olekin hienoa?
Mikä tämä on? Vie tämä pois.
Vie tämä jo pois. Missä tunteesi ovat?
Ota se. Miten saatoit unohtaa?
Mitä sinä teet?
Kuka sinä olet?
Herttinen. -Kuka sinä olet?
Se on Park Sung-kwang. -Hei.
PARK SUNG-KWANG
Pullistelen työporukallani.
Porukassa on julkkis. -Hetkinen.
Miksi sinulla on mikrofoni?
Luulin tekeväni tämän kanssasi. -Yllätyin nähdessäni sinut.
Yllätyitkö? -Mutta kun kompastuit syyttä,
tiesin, että olet koomikko.
Minun käskettiin ottaa ämpäri,
mutta koomikkona minun oli tehtävä jotain. -Hyvin tehty.
Seuraavan esityksen pitäisi olla sinun.
Minunko? -Niin.
Katsojat luulisivat, että kaikki korealaiset koomikot ovat lyhyitä.
Me molemmat olemme lyhyitä. -Sitten…
Jonkun pitkän pitäisi tehdä se ennen minua.
Sitten se ei ole stand up -komediaa.
Se on istumakomediaa. -Juuri niin.
Mitä järkeä siinä on? Sillä ei ole väliä.
Aivan. Se olisi istumakomediaa.
Kiitos joka tapauksessa.
Kiitos, Sung-kwang. -Kiitos.
Nauttikaa esityksestä. -Hyvä on.
Näkemiin. -Hyvä on.
Ota ämpäri ja kansi.
Miten tämä eroaa Gag Concert -ohjelmasta?
Anteeksi. -Eurooppalaiset järkyttyvät.
Anteeksi. -Tämä on stand upia.
Sen pitäisi olla korkealaatuista. -Kyllä.
Voit lähteä. -Hyvä on.
Rentoudu ja nauti. -Teen niin.
Kiitos paljon, NongMill ja Sung-kwang.
Stand up -esityksillä on yleensä isompi yleisö.
Teidät testattiin COVID-19:n varalta päästäksenne katsomaan minua.
Eivätkö istuimenne ole mukavat? -Kyllä.
Sitten ette varmaan naura paljon.
Olen nykyään monessa TV-ohjelmassa.
Aloitin taannoin kalastuksen.
Opin kalastamaan ohjelmassa The Fishermen and the City.
Kalastustaidot eivät ole erityisiä.
Pitää vain saada tuntuma.
Kun kala syö,
se pitää huomata ja kelata siimaa.
Jos Kyung-kyu suuttuu kaikkien kalojen pyydystämisestä,
on lopetettava kalastus.
Sitten hän lakkaa valittamasta.
Hän hiljenee taas. On ymmärrettävä vihje.
On olemassa kala nimeltä jokibarbi.
Tiedättekö sen? Sen nimi kuulostaa koreankieliseltä sanalta "tunne".
Sen näkee ruudulta. Siistiä, eikö?
Vain meidän ohjelmamme pystyy tähän.
Se näyttää tältä.
Se on murteellinen variaatio.
Sitä pyydetään usein makeasta vedestä,
ja se on aika vahva.
Kala ei suostu ymmärtämään vihjettä.
Siinä on paljon ruotoja ja voimakas kalan haju.
Siihen koskettua kädet haisevat kalalta päiväkausia.
Kun ihmiset saavat sen kiinni, he kiroavat sitä,
ja se tuntee olonsa epämukavaksi.
Suun liikuttamisen sijaan -
se tuijottaa.
Niin se tekee.
Otin tämän puheeksi,
koska tämä kala on kuin minä.
Ei sillä, että minulla olisi paljon ruotoja,
haisisin paljon tai olisin epäsuosittu.
Olen yli 40-vuotias.
Suurimman osan elämästäni olen varonut ihmisiä.
Tiedättekö, kuka saa minut eniten varpailleni?
Kang Ho-dong. -Kang Ho-dong.
Vastasitte heti.
Kaikki tuntuvat tietävän.
Se on Kang Ho-dong.
Olen pelkkä jokibarbi,
ja tämä pelottava piikkimakrilli on yli metrin mittainen.
Se on valtava.
Kun yrittää kelata kalaa veneeseen,
on ihan kuin se huutaisi: "Päästä minut!"
Sen melkein kuulee. Se on näin iso.
Hiljattain nappasin piikkimakrillin, joka oli yli metrin mittainen.
Se oli valtava. Tämän minä sain.
Se oli joulujaksossa.
Sen kelaaminen oli uuvuttavaa.
Ho-dong on viihdeohjelmien piikkimakrilli.
Ei mikä tahansa piikkimakrilli,
vaan tappava sellainen.
Hänen voimansa eivät ole leikin asia.
Tapasin hänet ohjelmassa 2 Days & 1 Night.
Kaksi päivää! -Yksi yö!
Yksi yö!
Teidän pitäisi sanoa "Kaksi päivää".
Kaikki tietävät nyt, että tämä kuvattiin Koreassa.
Kuten tiedätte,
kaikki ohjelmassa olivat mahtavia, ja kaikista tuli tähtiä.
Telttailimme paljon 2 Days & 1 Night -ohjelmassa.
Telttailimme jatkuvasti.
Lopulta kyllästyin siihen ja halusin kokeilla jotain uutta.
Yritin keskeyttää kaikki aktiviteettini.
Niin oli parasta.
Sung-kwang, sinä taputat.
Siksi lähdin sarjasta.
Aluksi -
se oli todella vaikeaa.
Gag Concert -ohjelmassa kaikki oli jo suunniteltu.
Mutta viihdeohjelmassa en tiennyt, mitä tehdä.
Kuvausten aikana -
en voinut edes katsoa kameraan.
Tuijotin piikkimakrillia koko ajan.
Vilkuilin Ho-dongia,
koska en tiennyt, mitä tehdä.
Päätin: "Teen vain, mitä käsketään.
En yritä liikaa olla hauska.
Teen vain työni.
Pystyn tähän."
Eräänä päivänä piikkimakrilli Ho-dong -
kehui minua ensimmäisen kerran.
Ajotaitojeni takia.
Jotkut teistä tietävät.
"En edes huomannut, että jarrutit. Miten auto pysähtyi?
Käännyimme vasemmalle, mutta en tuntenut mitään.
Miten saavuimme Gangwonin maakuntaan niin nopeasti?"
Silloinen työautoni -
oli Carnival, kuten monilla muilla julkkiksilla.
Se tila-auto on juhlava.
Vaihdoin autoa kuusi kertaa.
Pakuuni asennettiin kameroita -
käyttäen paljon ilmastointiteippiä.
Nykyään käytetään parempia laitteita.
Silloin kaikkeen käytettiin ilmastointiteippiä.
Ilmastointiteippiä ei voi poistaa kokonaan.
Nukahdin kerran autooni.
Kun heräsin ja yritin päästä ulos,
käteni ei liikkunut, koska se oli kiinni ilmastointiteipin jäämissä.
Ilmastointiteipillä voi saada jopa -
onnettoman parin pysymään aina yhdessä.
Ilmastointiteippi on mahtavaa.
Koska olen vain ihminen,
väsyn, jos ajan paljon.
Yhtenä päivänä olin ajanut monta tuntia.
Mutta muut autossa…
Mitä hyötyä kameroista on? Kukaan ei puhunut minulle.
Kaikki nukkuivat suut auki.
Eun Ji-won hakkasi päätään ikkunaan jatkuvasti,
mutta ei herännyt.
Ho-dongin kuorsaus oli korviahuumaavaa.
Ärsytti. Kukaan ei sanonut minulle sanaakaan.
"Pitävätkö he minua kuskinaan? Mikä on roolini tässä joukkueessa?"
Dong-joen varrella on upeat maisemat.
Mutta on ajettava varovasti, ettei putoa jyrkänteeltä.
Ajattelin: "Ajaisinko alas jyrkänteeltä?
Sitten minusta voisi tulla pääjuontaja.
Annan roolit kuudelle lempihenkilölleni ja saan sarjan itselleni."
Kun mietin sitä,
huomasin Seung-gin -
takapenkillä.
Hän nukkui kuin enkeli -
eikä päästänyt ääntäkään.
En pystynyt tekemään sitä hänen vuokseen.
Vielä yksi asia. Katsoin Ho-dongia.
Vaikka putoaisimme jyrkänteeltä, hänen päänsä on kuin kypärä.
Jos hän olisi selvinnyt,
voitte arvata, mitä olisi tapahtunut.
Olisin mieluummin kuollut kuin kohdannut hänet.
Lopulta muutin mieleni -
ja pystyin taas hymyilemään noin.
Ette tiedäkään, paljonko ajoin silloin.
En jaksa enää ajaa. Yritän yhä välttää ajamista.
Selvin päinkin -
käytän autonkuljettajapalvelua, ettei minun tarvitse ajaa.
Käytettyäni palvelua niin paljon -
päädyin jopa heidän mallikseen.
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Puhelinnumero On sama
Molemmin puolin -Molemmin puolin
Niin se tapahtui.
Henkilönkin pitäisi olla samanlainen molemmin puolin.
Ho-dong osaa sen,
että kun joku pistää hänen silmäänsä,
hän voi muuttaa sen henkilön tähdeksi.
Muistatteko, miten hän huusi koko ajan "Seung-gi"?
Minäkin sain hänen huomionsa.
Se tapahtui, kun kuvasimme ensimmäistä avaustamme.
Aloimme esitellä itseämme.
"Hei, olen Eun Ji-won."
Seung-gi mainitsi laulunsa "You're My Girl".
En tiedä, oliko hänellä tyttöä vai ei. Kaikki sujui kuitenkin hyvin.
Oli minun vuoroni.
Ho-dong sanoi yhtäkkiä: "Kaikki.
Aikamme suurin koomikko.
Tämä upea mies saa kaikki repeämään -
vain esittelemällä itsensä.
Kuunnellaan, mitä sanottavaa hänellä on.
Ette tule pettymään."
Hän halusi minun epäonnistuvan.
Tiedättehän, mitä tarkoitan?
Aloin puskea kylmää hikeä.
Näen yhä painajaisia.
Mutta tiedättekö mitä? Sain kaikki nauramaan.
"Terve kaikille."
Pääsin tervehdyksellä mainokseenkin.
Silloin minä olin se, joka varoi Ho-dongia.
Mutta nykyään -
Ho-dongkin varoo tekemisiään lähelläni.
"Su-geun, laita kätesi kasvoillesi.
Teeskentelen läimäyttäväni sinua."
Sitten hän lyö minua, ja teeskentelen.
Aiemmin hän huusi nimeäni ja läimäytti minua heti.
Nyt hän on varovaisempi kanssani.
Mutta ilman Ho-dongia -
en olisi päässyt näin pitkälle.
Ennen kaikkea jotkut saattavat muistaa tämän.
2 Days & 1 Night -ohjelman aikana -
kävimme kerran retriitillä ja joimme yhdessä teetä.
Ja joku toi persimoneja.
Syömättä niitä heti -
Ho-dong kysyi yhtäkkiä:
"Osaako kukaan teistä sanoa 'persimoni' englanniksi?"
Jos Seung-gi olisi vastannut, se olisi ollut siinä.
Se ei olisi ollut hauskaa.
Mutta Seung-gi vaikutti tietämättömältä.
Kukaan ei tiennyt vastausta.
Luulin, että se oli tilaisuuteni vitsailla.
"Ettekö tiedä vastausta?
Toistakaa perässäni.
'Kitkerä.'"
Kaikki nauroivat.
Ho-dongista se oli hulvatonta.
"Mikä mandariini sitten on?"
"Hapan."
"Hapan." Se oli täydellistä.
Mietin itse asiassa -
"happaman" ja "Jejun" välillä.
En osannut päättää.
Osaan kaikki hedelmät.
Mikä "vesimeloni" on englanniksi?
Yhdellä sanalla: "sylki".
Mitä muuta?
Mitä? -"Banaani."
Se on jo englantia.
"Korealainen meloni"? Jukra.
Se on aika pitkä.
"Siemeniä kakassa."
Se on "korealainen meloni" englanniksi.
Älkää teeskennelkö, ettette ymmärrä.
Olen ollut varpaillani Ho-dongin lähettyvillä usein,
mutta tapasin hiljattain toisen ihmisen,
joka saa minut varpailleni.
Minäpä näytän.
Se on tämä henkilö.
Hän on hyvin myrkyllinen -
ja aina vihainen.
Posket pulleina -
hän on valmis hyökkäämään milloin vain.
Koomikko Lee Kyung-kyu.
Tapasin hänet vasta ja sanoin:
"Teen stand up show'ta Netflixille.
Sen nimi on Tunnekoutsi."
Hän sanoi: "Mitä? Tunnekoutsi? Mikä se on?"
Hän huusi, vaikka olisi voinut puhua rauhallisesti.
Kysyin, voisinko esittää hänet pallokalana.
"Et! En ole tavallinen pallokala. Olen raidallinen pallokala!
Se on herkullista.
Mutta sen myrkky voi tappaa."
Hän on erittäin kiltti niille, jotka ovat hänelle mukavia.
Mutta jos suututtaa hänet, voi kuolla.
Hänellä on aina otsa rypyssä.
Aina valmiina hyökkäämään.
Kuin otsassa olisi ilmastointiteippiä.
Käymme yhdessä kalassa,
ja kaikki suututtaa häntä.
Hyvä sää saa hänet tolaltaan,
ja sade ärsyttää häntä.
Hän suuttuu kapteenille, jos kala ei syö.
"Miksi tulimme tänään?"
Hän suuttuu, jos jotakuta motataan.
Jos saamme paljon kalaa,
häntä ärsyttää, että käsiin sattuu.
Joskus oltuaan pitkään veneessä hän väsyy.
Sitten hän vitsailee, ja on tärkeää huomata se.
Pitää selvittää, vitsaileeko hän vai onko hän tosissaan.
Koska vietän paljon aikaa hänen kanssaan,
tiedän heti, jos hän vitsailee.
Kalastaessa -
hän huutaa yhtäkkiä: "Mitä tuijotat?"
Vastaan heti. "Mitä tuijotat?" "Kyung-kyu."
"Mikä sinä olet?" "Koomikkokollegasi."
"Katso itseäsi." "Hyvä on, katso minua."
"Katso minua." Kyung-kyu repeää.
Hän on niin iloinen, että esitän mukana.
Mutta jotkut eivät huomaa.
Kyung-kyun vitsailun huomaa siitä, että hän kuulostaa liian aggressiiviselta.
"Mitä tuijotat?" Hän vitsailee.
Joskus hän kuulostaa vakavammalta.
"Mitä tuijotat?"
Silloin hän ei ole hyvällä tuulella -
ja haluaa, että häntä lakataan tuijottamasta.
Mutta jotkut eivät ymmärrä vihjettä.
En mainitse nimiä.
"Mitä tuijotat?"
"Mitä luulet?
Sarveiskalvoni skannaa sinua, ja minä katson sinua.
Onko se ongelma?"
Niin he sanovat.
Ji Sang-ryeol. -Aivan. Ji Sang-ryeol.
Sitten Kyung-kyu sanoo: "Mikä sinua vaivaa?
Sitä ei voi näyttää ohjelmassa.
Oletko seonnut?"
On tärkeää tajuta vihje.
Olen yksi vanhemmista koomikoista.
Koska esiinnyn yleensä televisiossa Ho-dongin ja Kyung-kyun kanssa,
saatatte pitää minua yhä nuorena,
mutta olen nyt vanhempi.
Kun kuvaan,
joudun joskus olemaan varpaillani itseäni nuorempien seurassa.
Esiinnyn usein idoliryhmien kanssa.
Tulen yleensä töihin rennosti pukeutuneena.
Mutta nuorempien ihmisten vaatteet -
näyttävät minusta oudoilta.
En vain ymmärrä.
Ne ovat merkkivaatteita, mutta en ymmärrä.
Kenestä luulette minun puhuvan?
Song Min-ho. Tarkoitan MINOa.
Hänen vaatteensa ovat hienoja.
Teinit ja parikymppiset rakastavat niitä.
Mutta minä en ymmärrä.
Ne ovat merkkivaatteita.
Tervehdin MINOa näin.
"Hei, BB!"
"Hei, BB. Mitä jätkä?"
Hän kysyi: "Mitä BB tarkoittaa?"
"Se tarkoittaa bling blingiä."
Hän käyttää paljon koruja.
Pidät siitä. Taidat olla MINOn fani.
Koska kaikenikäiset katsovat ohjelmaamme,
olisi parempi pukeutua siistimmin.
Mutta jos kysyn: "Mikä tuo asu on?", hän vastaa: "Se on tyylini."
Nuoret alkoivat kohdella minua samoin kuin minä Kyung-kyuta.
Se oli herätys.
"Kaikilla on oma tyylinsä.
Syyttelyn sijaan minun pitäisi hyväksyä heidät sellaisina kuin he ovat."
Ennen vanhaan oli vielä tärkeämpää tajuta vihje -
kuvatessa TV-sarjoja.
Meidän piti kuvata piilokameraohjelmaa,
mutta kaikki kamerat olivat näkyvillä.
Sitten tuli puhelu.
"Voitko lainata 40 miljoonaa wonia?"
Koska kamerat olivat näkyvillä,
sanottiin: "Selvä. Lähetä tilinumerosi."
Kuka tekee niin? Sitä tiesi, mitä oli tekeillä,
mutta piti esittää tietämätöntä.
Hypnoosiohjelmat olivat silloin yleisiä,
mutta ne olivat kiusallisia.
Tiedän, että naurat, koska muistat.
Muutama koomikko ja minä olimme odotushuoneessa,
ja tuottaja käveli sisään.
"Tämä hypnotisoija on uskomaton.
Testasimme häntä, ja hän hypnotisoi kaikki kymmenen työryhmän jäsentä.
Yksi heistä näki edesmenneen äitinsä.
Yksi sanoi olleensa prinsessa edellisessä elämässään.
Se toimi kaikkiin kymmeneen."
Miksi hän sanoi niin?
Jotta olisimme mukana juonessa. -Hän yritti käskeä meitä -
olemaan mukana juonessa.
Niin hän sanoi epäsuorasti.
Ymmärsin vihjeen, joten astuin huoneeseen.
Sitten se alkoi.
"Katso tätä marmorikuulaa.
Heti kun sanon 'punainen aurinko', sinä nukahdat.
Punainen aurinko!"
Yleensä sitä nukahtaa näin.
Olin yli-innokas.
"Punainen aurinko!"
Laskin pääni. Kaikki koomikot tekevät niin.
En saanut tuottajan kasvoja mielestäni.
Halusin tehdä hyvää työtä.
"Millaisia kysymyksiä hypnotisoija esittää?
Mitä pitäisi vastata?"
Pääni oli täynnä kysymyksiä.
Hypnotisoija kysyi minulta:
"Su-geun, missä olet nyt?"
"Vieressäsi."
"Olen aivan vieressäsi."
"Kuka on kanssasi?"
"Kuka muukaan? Sinä. Vain me kaksi."
Jos olisin sanonut noin, se olisi ollut hulvatonta.
Mutta en voinut.
Kerroin hänelle. "Näen savupiipun.
Joku sytyttää tulta polttouunissa."
"Kuka se henkilö on?" "Isoäitini.
Hän itkee."
En ollut hypnoosissa.
Keksin asioita päästäni.
Sitten hän kyseli lisää.
"Miksi hän itkee?"
"Sinun takiasi."
Halusin sanoa niin, mutten voinut.
Sanoin: "En tiedä.
Hän vain itkee."
Se antoi hypnotisoijalle itseluottamusta. Hän luuli, että olin hypnoosissa.
Hän antoi minulle jotain.
Otin sen, ja se tuoksui sipulilta.
"Tästä lähtien kaikki, mitä laitat suuhusi,
maistuu herkulliselta omenalta.
Syöt omenan."
Se oli selvästi sipuli.
Hän tunki sen suuhuni.
Mutta haistoin sen.
Haukkasin palan.
Minua alkoi itkettää.
Mutta en voinut sanoa, että se oli sipuli.
"Mitä tämä on?
En ole koskaan maistanut näin herkullista omenaa.
Isoäiti. Ota vähän.
Anna mennä, isoäiti."
"Mitä hän sanoo?"
"'Mielipuoli. Pitäisikö minun syödä tämä?'
Niin hän sanoi." Kerroin hänelle.
Hän ymmärsi vihjeen ja sanoi: "Sinä heräät nyt."
Tuottaja takana näytti tyytyväiseltä.
Hän antoi merkin.
Vihjettä tajuamattomat -
kurtistavat kulmiaan purressaan sipulia.
He syövät toisen ja kurtistavat kulmiaan.
Syötyään viisi sipulia he sanovat lopulta: "Se on herkullista."
He eivät tajua vihjettä.
On tärkeää ymmärtää vihje, kun kuvaa tv-ohjelmia.
Koska olen hyvä siinä,
luulin, että lapseni olisivat samanlaisia.
Mutta se ei näytä liittyvän geeneihin.
Opin tekemään sen itse.
Poikani Tae-jun on innostunut voimistelusta.
Hän on esikoiseni.
Sitä taidetaan kutsua Tkatcheviksi. Näytän teille kuvia.
Tuossa hän voimistelee.
Hän on seitsemännellä luokalla.
Katsokaa. Hän on ilmassa.
Tuo on voimistelua. Katsokaa.
Hän on rekillä.
Hän on niin urhea. Hän pystyy tekemään kaikenlaista.
Kerran kuulin hänen kikattavan huoneessaan.
Kuulosti, että hän kyseli joltakulta kysymyksiä.
Kun menin katsomaan,
hän katsoi suoraa lähetystä netistä.
Näytti, että katsojia olisi ollut satoja,
mutta heitä oli vain kolme.
Poikani osallistui eniten.
Kerran hän sanoi vakavissaan:
"Isä, haluan lähteä USA:han."
Luulin, että hän oli aikuistumassa.
Hän haluaa laajentaa maailmankuvaansa,
oppia englantia ja kokea uusia asioita.
Päätin tukea häntä hinnalla millä hyvänsä.
Kysyin:
"Tae-jun, miksi haluat Yhdysvaltoihin?"
Hän sanoi: "Yhdysvalloissa on paljon rekkejä."
Onko se totta?
Täällä on varmasti Netflixin päätoimiston väkeä.
Halusin kysyä heiltä tätä.
Montako rekkiä?
Montako rautatankoa Amerikassa on?
En tiedä, kuka hänelle niin sanoi.
Illalla on toinen suora lähetys, joten kysyn häneltä.
Hän on Tae-junin roolimalli.
Olisin neljäs katsoja.
Hänen täytyy tietää vastaus.
Tajusin, ettei älykkyys ole perinnöllistä.
Minulla on toinen poika,
joka muistuttaa enemmän minua.
Kerran join drinkkiä.
Vaimoni ja kaksi poikaani olivat kanssani. Sanoin pojilleni:
"Äiti ja isä rakentavat pienen talon maaseudulle,
ja elämme siellä, kunnes kuolemme.
Jos äitinne kuolee ensin, seuraan häntä.
Se on suunnitelma. Tehkää mitä haluatte.
Unohtakaa rekit."
Yritin vakavasti herättää heidät.
"Mutta jätämme teille rahaa."
Toinen poikani Tae-seo sanoi: "Isä, et voi jättää meitä näin."
Kysyin: "Miksen?"
Hän sanoi: "Kerro ensin, missä rahat ovat."
Minusta se oli hauskaa.
Hän todella sanoi niin.
Hän on fiksu. Hän haluaa tietää.
Tae-jun, vanhin poikani, on kypsempi.
"Välitätkö enemmän rahasta -
kuin äidistä ja isästä? Miten saatoit?
On tärkeämpää, että he ovat terveitä ja pysyvät luonamme."
Hän kysyi minulta: "Isä, onko maaseudulla rekkejä?"
Keksin sen päästäni.
Pidittekö siitä?
Johtui kai kasvatuksestani,
että minusta tuli niin nokkela.
Vaihdoin koulua monta kertaa.
Osallistuin kahteen alakoulun päätösjuhlaan.
Kaikissa lapsuuskuvissani -
vilkuilen jotakuta.
Minne katson?
Katsokaa.
Minne hän katsoo?
Hän vilkuilee jotakuta.
Eräänä päivänä -
alakoulussa -
pelasin jalkapalloa kavereiden kanssa.
Olin kolmannella tai neljännellä.
Tuo on kouluni. Pelasin jalkapalloa.
Yhtäkkiä koulun pihaan ajoi viljelykone.
Koneen päällä oli -
pieni vaatekaappi.
Juuri tuollainen.
Sanoin "pieni" vaatekaappi.
Ei se mitään. Anna olla.
Koneen päällä oli jopa tuuletin.
Ei se niin iso ollut.
Ei hätää. Anna olla.
Se on sähkötuuletin.
Viljelykone ajoi yhtäkkiä paikalle.
Luulin, että se oli joku hullu vanhus.
Lapsia oli leikkimässä. Se olisi voinut olla vaarallista.
Miksi ajaa sinne viljelykoneella?
Mutta kun katsoin tarkemmin, se oli isäni.
Isäni ajoi viljelykonetta,
joka oli täynnä tavaraa.
Joten… Odota, hänellä ei ollut lippistä.
Ei hätää. Kuvitellaan, että hänellä oli.
Oli miten oli, se oli hän.
Sitten hän käski minun hypätä kyytiin.
Sanoin ystävilleni: "Nähdään huomenna.
Anteeksi, että lähden aikaisin", kuten aina.
Sitten lähdimme.
Mutta isäni alkoi ajaa kodin vastakkaiseen suuntaan.
Viljelykone jatkoi matkaa.
Aina vain eteenpäin.
Isäni kääntyi silloin tällöin.
Ei varmistaakseen, että olin yhä kyydissä,
vaan varmistaakseen, ettei tuuletin ollut pudonnut.
En edes kysynyt. Minä vain istuin siellä takana.
Saavuimme täysin eri naapurustoon.
Hän sanoi: "Sinä ja minä asumme tässä talossa tästä päivästä lähtien."
Lähistöllä oli pieni koulu.
"Menet tuohon kouluun huomenna."
En ymmärtänyt, mitä tapahtui. Sitten paikalle ilmestyi nainen.
Olin nähnyt hänet muutaman kerran naapurustossa.
Isäni sanoi: "Hän on nyt äitisi."
Mutta minulla oli jo äiti.
Kastelin sänkyni koko yläkoulun ajan.
Se johtui siitä,
että isäni ja äitipuoleni…
Ennen hän oli "rouva", mutta nyt hän on "äiti".
Hän on vanha ja ollut isäni kanssa vuosikymmeniä.
En voinut mennä vessaan, koska pelkäsin herättäväni heidät.
Jostain syystä isäni heilutti joskus kättään -
kasvojeni edessä tarkistaakseen, nukuinko minä.
En tiedä, miksi hän teki niin.
Joka tapauksessa hän teki näin.
En tiedä miksi.
Tuskin hän halusi tarkistaa, olenko yhä elossa.
Sitä jatkui kuukausia.
Hän heilutti kättään edessäni öisin.
En vieläkään tiedä, mistä siinä oli kyse.
Olin liian nuori ymmärtämään.
Kävin isän luona lomalla,
ja lavastimme tämän tilanteen.
Tässä on kuva.
Se otettiin uudenvuodenloman aikaan.
Minähän en ole kunnolla kuvassa? Minäpä kerron miksi.
Emme löytäneet ketään, joka ottaisi meistä kuvan.
Isäni on 80-vuotias ja alueen nuorin.
Tämän otti ohi kulkenut 90-vuotias mies.
Hän painoi nappia liian kauan ja alkoi kuvata videoita.
En tiedä, mitä hän painoi, mutta hän jätti puhelimeeni kahdeksan selfietä.
Joissakin näkyy vain osa viljelykoneesta.
Tämä on paras kuva.
Halusin luoda uudelleen sen hetken,
jossa kysyin isältäni: "Minne olemme menossa?"
Hän näytti silloin täsmälleen tuolta.
Hänen poikansa on menestynyt ja antaa hänelle joskus rahaakin.
Hänen pitäisi hymyillä enemmän, mutta on yhä jäykkä.
Pian kuvan ottamisen jälkeen -
isäni sairastui -
ja joutui isoon leikkaukseen.
En tiedä, pitäisikö sanoa tätä täällä,
mutta viime viikolla -
hän parani.
Sain puhelun.
Hän on nyt todella terve.
Isäni ei koskaan ole varpaillaan kenenkään kanssa.
Hän puskee aina eteenpäin, oli mikä oli.
Kerran alakoulussa -
isä oli poissa, kun heräsin aamulla.
Veljeni ja minä menimme paniikkiin.
Meillä ei ollut syötävää,
joten veljeni teki sellaista ruokaa, mitä osasi.
Kolmantena päivänä isä palasi.
"Isä, missä olet ollut?" "Katselemassa nähtävyyksiä."
Katsomassa nähtävyyksiä.
"Mikset jättänyt rahaa?" "Ettekö löytäneet niitä?"
Pienen huoneen nurkasta -
hän otti 5 000 wonin setelin ja antoi sen meille.
Hän oli rypistänyt ja nakannut sen sinne.
Kerran oli jouluaatto.
Isä sanoi: "Huomenna on joulu."
Hän ei sanonut muuta.
Ajattelimme: "Tietääkö isä, että huomenna on joulu?"
Ennen nukkumaanmenoa otimme isän armeijasukat.
Sellaiset valtavat.
Ripustimme ne ennen nukkumaanmenoa.
Seuraavana aamuna huomasimme, että isä oli lähtenyt ne jalassaan.
Hän lähti ne jalassaan.
Hän varmaan halusi paksut sukat jalkaansa joulupäiväksi.
Se on minun ja veljeni ainoa joulumuisto.
Kerran TV-ohjelma tarvitsi kuvan minusta yksivuotispäivältäni.
Soitin isälle ja kysyin, oliko hänellä kuvia siltä päivältä.
"Ei." "Miksei?"
"Meillä ei ollut juhlia."
Lopulta minun piti lainata kuvaa Byung-manilta.
Hän oli kaikkein eniten minun näköiseni.
Kysyin, oliko hänellä kuvia, ja hänellä oli.
Tietääkseni hänen perheensäkään ei ollut varakas.
Tuo on Kim Byung-man.
Kuka olisi arvannut? Kysyin isältä:
"Näyttääkö tämä minulta?" "Täsmälleen sinun näköisesi.
Kukaan ei arvaa. Poika näyttää fiksulta."
Luulin, että hän pyytäisi anteeksi.
Mutta hän sanoi vain, että tämä näyttää minulta.
Lapsista puheen ollen,
oletteko nähneet epämääräisen söpöjä lapsia?
Kaikki lapset eivät ole kauniita ja söpöjä.
Joskus ystävä tuo vauvansa.
Sanon:
"Jestas. Kultaseni.
Hän on kasvanut.
Tuntuu kuin olisit ollut eilen raskaana.
Voi että. Katso, miten iso hän on."
En kommentoi vauvan ulkonäköä, vaan sitä, kuinka paljon hän on kasvanut.
"Hyvänen aika. Uskomatonta. Jukra."
Tiedättehän, mitä tarkoitan?
En halua loukata.
Joskus sitä sanoo:
"Poika", mutta vanhempi sanoo: "Se on tyttö."
Sitten sanon: "Tarvitset vain pojan.
Hänestä tulee varmasti yhtä kaunis kuin tämä tyttö.
Sinusta tulee hyvä isä."
On keksittävä jotain nopeasti.
On aina parempi olettaa, että vauva on tyttö.
"Onpa kaunis prinsessa."
Vaikka se olisi poika, äidit haluavat kuulla sen.
"Onko se poika? Mutta hän on niin nätti.
Hän tulee sinuun." Se ei loukkaa ketään.
Paljonko käteistä annatte häälahjaksi? Onko teillä sääntöjä?
Jos se on vain joku tuttu, 50 000 wonia.
Läheiselle ystävälle 100 000 wonia.
Jos se on perheenjäsen, 200 000-300 000 wonia.
Jos ette ole puhuneet viiteen tai kuuteen vuoteen,
emoji riittää.
Emoji riittää.
Jos vastaa ja alkaa keskustella,
on mentävä häihin.
Emoji kertoo, että ystävyys on ohi.
On huono ajatus aloittaa keskustelu.
Se on epämääräistä, eikö?
Eräs tuttava kutsui minut häihinsä,
joten vein 100 000 wonia.
Ystäväni ei ollut vielä nostanut rahaa,
joten seurasin häntä pankkiautomaatille.
Sitten näin hänen nostavan 200 000 wonia.
Minulla oli läheisempi suhde sulhaseen kuin hänellä.
Pelkäsin sulhasen pettyvän minuun.
Jukra. Nostin lopulta 200 000 wonia ylimääräistä.
Ajattelin, että pitäisi antaa enemmän.
Annoin 300 000 wonia.
Kun oli ystäväni vuoro,
hän pyysi neljä kuorta ja laittoi jokaiseen 50 000 wonia.
Hän antoi ne muiden ystävien puolesta.
Kunpa hän olisi antanut ne ensin.
Sitten olisin antanut vain 100 000 wonia.
Annoin omani ensin, ja hän antoi neljä kirjekuorta.
Kukaan ei korvannut minulle.
Ärsyttävää, eikö?
Eikö se olekin epämääräistä?
Eivät vain häät. Lasten ensimmäiset synttärit ovat samanlaisia.
Käytän esimerkkinä Sung-kwangia.
Sanotaan, että rakkaan kollegani vauva täyttää vuoden.
Koska olemme läheisiä,
päätän antaa hänelle miljoona wonia.
Olen häntä vanhempi, joten tietenkin.
Saavun juhliin miljoonan wonin kanssa.
"Sung-kwang, onnittelut."
Mutta hänen vaimonsa on raskaana.
"Voi ei. Jos annan hänelle nyt miljoona wonia,
annan hänelle toisen miljoonan ensi kerralla. Hetkinen."
Menen vessaan ja otan 500 000 wonia.
Annan Sung-kwangille 500 000 wonia.
Koska pitäisi tehdä sama vuoden päästä.
Näin minä nykyään teen.
Kun kuulen syntymäpäiväjuhlista, soitan ja kysyn:
"Pitäisikö minun juontaa juhlasi?"
Jos minä olen illan isäntä… Tiedättehän?
Minulle maksetaan.
Yritän siis olla isäntä lahjan antamisen sijaan.
Olin ennen virkistysohjaaja.
Olen johtanut monia tapahtumia eri alueilla.
Eri alueilla on eri murteita.
Chungcheongin murre oli kiinnostavin.
"Antaa olla. Lopeta. Vauhtia."
Kaikki lauseet päättyvät "yuhun".
"Seuraavana on IU." Näin.
Mutta kaikki ei pääty "yuhun".
Cheonanin ja Asanin murre on mielenkiintoinen.
Ystäväni Sang-won asuu siellä.
Kun olen lähdössä, hän sanoo: "Lähdetkö jo?
Jää syömään kanssamme, häh?"
"Jää syömään kanssamme, häh?"
"Mitä teet jouluna? Mikset koskaan soita, häh?"
Laulaja Lee Seung-chulin tavoin -
hän puhuu pidentäen nuottia.
"Mitä puuhaat?
Tule kahville, häh?"
Miksei hän sano koko lausetta hitaasti?
Hän sanoo ensimmäisen osan nopeasti -
ja vitkastelee loppuosan kanssa.
"Tule käymään, kun ehdit, häh?"
Se on Chungcheongin murretta.
Ymmärtävätköhän ulkomaalaiset tätä?
Jopa arkielämässämme -
olemme usein varpaillamme ihmisten lähellä.
Jotkut teistä saattoivat tuntea syyllisyyttä tänne tulosta.
Nyt haluaisin antaa teille käytösvinkkejä.
Olen koutsinne tänään.
Haluaako kukaan teistä -
vastaanottaa neuvojani?
Käsi ylös, niin vastaan kysymyksiin.
Nainen takana. Anna mennä.
Nousenko ylös? -Lue ilmapiiriä.
Hyvä on. Mikä sinua vaivaa?
Olen esikoinen.
Molemmissa perheissä.
Tarkoitatko äitisi ja isäsi puolia? -Kyllä.
Hitsi. Hyvä on.
En tiedä, johtuuko se siitä, mutta kotona on epämukava olla.
Kotona olen aina varpaillani.
Ja? -Olen aina sovittelija.
Onko sinulla epämukava olo kotona? -Kyllä.
Jos olen pari päivää poissa kotoa,
perheeni riitelee aina, ja siitä tulee kiusallista.
Asutko vanhempiesi luona? -Kyllä.
Se ei ole kuin perheeni. -Ei.
Se ei ole sellainen. -Mitä sitten?
En voi rentoutua kotona.
Olen koko ajan varpaillani.
Silloinkin, kun vanhempani syövät yhdessä,
jos he korottavat ääntään,
minun on istuttava heidän kanssaan, mutta siskoni…
Olen pahoillani, mutta en tiedä, miten voin auttaa.
Jos päätät muuttaa pois, voin auttaa löytämään asunnon.
Onko sinulla sisaruksia? -Minulla on pikkusisko.
Kuinka vanha hän on? -Hän on 20.
Eikö hän ole varpaillaan? -Ei.
Elä sitten kuten hän.
Yksinkertaista.
Miksi sinun pitäisi kantaa kaikki taakka?
Koska olet vanhin lapsi molemmista suvuista,
on ymmärrettävää, että vanhempasi tukeutuvat sinuun.
Kyllä. -Sitä ei voi sivuuttaa.
Ei haittaa, jos kyse on perheestäsi.
On ärsyttävää olla varpaillaan töissä,
mutta jos kyseessä on perheesi, se ei ole iso juttu.
Se on vain tapa kommunikoida.
Jos vanhempasi eivät riitelisi,
et edes puhuisi heille.
Räpläisit puhelintasi huoneessasi.
He tappelevat tarkoituksella puhuakseen sinulle.
He tuovat perheen yhteen.
Nykyään keskustelut ovat harvinaisia.
Puhumme vain itsestämme.
Vanhempasi käyttävät edistynyttä tekniikkaa.
He eivät ole eronneet. He asuvat yhä yhdessä.
Tarvitsetko teippiä? -En.
Ethän? Kaikki on siis hyvin.
Kannustan sinua. -Kiitos.
Koska voit puhua siitä mukavasti, se ei ole vakava ongelma.
Onko muita?
Mies edessä.
Valmistuin yliopistosta viime vuonna -
ja etsin tällä hetkellä töitä.
Olen ollut työttömänä vuoden -
ja joudun olemaan varpaillani kotona.
Juhlapyhinä tätini kysyvät,
milloin löydän töitä. -Aivan.
He kysyvät niitä kysymyksiä.
Onneksi en vieraillut sukulaisteni luona -
pandemian takia tänä vuonna.
Olin helpottunut, ettei minun tarvinnut nähdä isoäitiäni ja tätejäni.
Haluatko pandemian jatkuvan?
Ei mitään sellaista.
Sen pitäisi loppua pian, jotta löydän helpommin töitä.
Toivon todella niin.
Mutta en viihdy kotona.
Voisitko neuvoa minua?
Kuinka vanha olet?
Olen 27.
Olet nuori. Sinä olet ollut armeijassakin.
Elämäsi on sinun.
Sanoit olevasi 27.
Kuka tietää, lyökö läpi 28-, 29- vai 30-vuotiaana?
Kun niin käy, olkaa kilttejä vanhemmillenne,
ja he ovat tyytyväisiä.
Isäni tapasi katkaista puhelun heti, kun soitin hänelle.
Kun olin mitätön, hän löi heti luurin korvaan.
En siis käynyt hänen luonaan. Se on totta.
"Siitä ja siitä ystävästäsi tuli automekaanikko,
ja hän on nyt johtaja.
Mitä sinä teet elämälläsi?"
Nyt hän on tällainen.
"Katsokaa, mitkä juhlat Su-geun järjesti minulle." Sellaista se on.
Odota vain sitä päivää. Olet perhettä.
Perheesi on vain huolissaan sinusta.
He eivät yritä löytää sinusta vikaa.
Kukaan ei voi odottaa sinua perhettäsi kauemmin.
Se on tärkeää. Perheesi.
Sung-kwang, lisää tällaisia asioita, tai ihmiset eivät pidä siitä.
Onko muita? Kysykää pois.
Anna mennä. Nainen tuolla.
Sain töitä viime marraskuussa.
Onnittelut.
Sain töitä suoraan lukion jälkeen.
Hetikö? -Kyllä.
Katsokaa häntä.
Hän pystyy siihen, samoin sinä.
Ja? -Olen paljon nuorempi -
kuin pomoni ja kollegani. -Niin.
Minulla on epämukava olo.
Kuinka paljon vanhempia he ovat?
Yhdeksän vuotta vanhempia ja enemmän.
Etkö kutsu heitä vain nimikkeillään?
Johtajan ja varajohtajan lisäksi -
työpaikallani ei ole selkeää hierarkiaa.
Tasoja ei ole monta.
Miehiä on enemmän kuin naisia.
Yleensä kutsun heitä etunimillä tai sanon "anteeksi".
Miten olisi herra ja rouva?
Se kuulostaa parhaalta.
Jos joku paljon nuorempi kutsuu etunimellä, kuten:
"Su-geun, voitko tehdä tämän?",
se luo etäisyyttä. Eikö vain?
He käyttävät kanssani arvonimiä.
Ketkä? -Kollegani.
Nouse pöydällesi ja huuda: "Unohtakaa arvonimet välittömästi."
He puhuvat niin osoittaakseen kunnioitusta.
Vai niin. -Se on luonnollista.
Koska olet nuorempi…
Mikä nimesi on? -Yeon-u.
"Yeon-u. Tee näin. Tule tänne."
Se ei ole hyväksyttävää, kun on tekemisissä muiden kanssa.
Ansaitset kunnioitusta.
Totta kai he osoittavat kunnioitusta.
He kunnioittavat nuorintakin työntekijää,
joten se on varmasti hyvä työpaikka.
On mahdotonta olla huolestumatta siitä, mitä muut ajattelevat.
Kenen ajatuksista pitäisi olla eniten huolissaan?
Omistamme.
Ihmiset ovat enemmän huolissaan omista ajatuksistaan kuin muiden.
Mutta vain itse voi päättää, mistä haluaa olla huolissaan.
Haluan antaa vielä yhden neuvon.
Eläkää omana itsenänne.
Olkaa omia itsejänne.
Älkää välittäkö muiden mielipiteistä.
Tehkää mitä haluatte.
Riippumatta sukupuolesta, iästä -
ja missä vaiheessa elämäänne olette,
eläkää haluamaanne elämää välittämättä muiden mielipiteistä.
Missä sitten olettekin elämässä. Missä olemme nyt?
Show'mme lopussa.
Mutta älkää olko surullisia.
Jos Netflix tajuaa vihjeen,
he tekevät vielä yhden tällaisen.
Kun pandemia on ohi ja yleisöä on enemmän,
saan varmasti vielä paremman tilaisuuden.
Lopuksi… Onko valmista?
Vapautamme kyyhkysiä.
Katsokaa ylös. Olkaa varovaisia, kun ne vapautetaan.
Sieltä tulevat kyyhkyset, rauhan symboli.
Kiitos paljon.
Tekstitys: Niina Mahosenaho