Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
ALLE PÅ SETTET ER TESTET NEGATIVE FOR COVID-19.
ALLE NØDVENDIGE FORANSTALTNINGER ER FORETAGET
Sansetræneren. Ja.
LEE SU-GEUN: THE SENSE COACH
Jeg har aldrig haft det sådan her før.
Kom så. Sansetræneren.
LEE SU-GEUN
Hold da op.
Jeg hørte, her var stille.
Jeg forventede ikke et bifald.
Her er vist ikke så stille alligevel.
Lad os se.
Vandet ser rent ud.
Fiskene er heller ikke værst.
Men de bevæger sig ikke meget.
De opholder sig samme sted. Er det, fordi vejret stadig er koldt?
Hvad har jeg her? Jeg har hørt, at fisk elsker dem.
Jeg er sikker på, det er nok. Se her.
Jeg betalte 680,000 won for det her.
Okay. Lad os se, hvad der bider på.
Der er en. Den virker interesseret. Ja, kom nu.
Den reagerer på maddingen.
Den nipper til den.
Jøsses. Så er det nu.
Øjeblik.
Ja! Kom nu!
Den tog maddingen! Den tog den!
Pokkers, den stjal min madding.
Tænk, at han tog maddingen.
Han ved, at han skal aflevere den.
Godt. Lad os se.
Hvad har jeg fanget i dag? Jeg fangede mange.
Den her er stadig i live. Hvad er det?
Havaborre. Du godeste.
Den lever stadig. Utroligt.
Fangede jeg en haj i ferskvand?
Helleflynder, laks, havaborre…
Hvad er det? Hvad pokker?
Jeg fangede endda nogle engelske bogstaver.
Se her. En Super Junior.
Et Super Junior-medlem.
Kan I lide den slags jokes? Hvad har vi her?
Jeg har aldrig fanget noget lignende. Hvad er det?
Skal jeg tage den på sådan her?
Tester.
Drop the beat.
Hej! Ho!
NongMill Kim!
NONGMILL KIM
-Hej! -Hej!
Sansetræneren, ja
Sansetræneren Han vil træne dine sanser
Hold kæft og stil jer i kø
Sansetræneren, ja
Jeg er jeres træner Jeg vil give jer råd
Jeg er kandidat Med 20 års erfaring
Alle er overraskede Alle er målløse
At jeg prøver hiphop Gør andre rappere sure
Su-geun har min ryg Fik mig endda på Netflix
Udenlandske fans der oversætter Gør mig stolt en stolt K'er
Professor Lee deler ud af sin visdom Skynd dig at tage noter
Min og min rollemodels drøm Er endelig gået i opfyldelse
Hej Bro Sig, hvad jeg skal gøre
Hej Bro Hør her
Hej Bro Giv mig et godt råd
Hej alle sammen I bør hilse på dem først
Sansetræneren, ja
Sansetræneren Han vil træne dine sanser
Hold kæft og stil jer i kø
Sansetræneren, ja
NongMill Kim!
Sig "ho!"
-Ho! -Ho!
Sig: "Ho-ho!"
-Ho-ho! -Ho-ho!
Når jeg siger "sanse", siger I "træner".
-Sanse! -Træner!
På trods af pandemien
tog Nongmill Kim hele vejen hertil for at hjælpe mig.
Han blev endda testet for COVID-19.
Min næse gjorde vildt ondt.
Giv ham en hånd.
-Tak. Det er NongMill Kim. -NongMill Kim!
Snart optræder du overalt i Europa.
Netflix, bare vent!
Folk fra 190 lande ser med lige nu.
Der er mange, der ser med.
Nå, men det er tid til at komme i gang.
Velkommen til Lee Su-geun, Sansetræneren.
Sæt scenen!
Kom op på scenen!
FORVANDLER SIG TIL SANSETRÆNEREN
ER DER NOGEN, DER ER DUM NOK TIL IKKE AT KLAPPE LIGE NU?
Hej. Velkommen, alle sammen.
-Hej. -Hej.
Godt. Jeg hedder Lee Su-geun.
Det globale selskab Netflix fortalte mig, at de har nogle penge at bruge.
Det er derfor, jeg er klædt sådan på.
Jeg har en gylden træningsdragt på.
Det er 18 karat guld.
Se den her halskæde.
Hvad står der? Jeg tror, den er lejet.
Lige meget.
Og jeg har en guldfløjte på, fordi jeg er træner.
Lækkert. Er det ikke fedt?
Hvad er det her? Fjern den her.
Fjern den nu. Hvor er dine sanser?
Tag den. Hvordan kunne du glemme det?
Hvad laver du?
Hvem er du?
-Du godeste. -Hvem er du?
-Det er Park Sung-kwang. -Hej.
PARK SUNG-KWANG
Jeg spiller med musklerne.
-Der er en kendis på holdet. -Øjeblik.
Hvorfor har du mikrofon på?
-Vi skulle da gøre det sammen. -Jeg var overrasket over at se dig.
-Var du? -Men da du snublede uden grund,
vidste jeg, du var komiker.
Jeg skulle tage spanden,
-men som komiker måtte jeg gøre noget. -Godt gået.
Det næste comedyshow bør være dit.
-Mit? -Ja.
Så vil seerne tro, at alle koreanske komikere er lave.
-Du og jeg er begge lave. -Så…
En høj person bør gøre det før mig.
Så er det ikke standup.
-Det er siddende komik. -Præcis.
Hvad er pointen? Det gør ingen forskel.
Ja. Det ville være siddende komik.
Nå, men mange tak.
-Tak, Sung-kwang. -Tak.
-Nyd forestillingen! -Godt.
-Vi ses. -Godt.
Tag spanden og kasketten med.
Hvordan adskiller det her sig fra Gag Concert?
-Undskyld. -Europæerne får et chok.
-Undskyld. -Det her er standup.
-Det skal være høj kvalitet. -Ja, standup.
-Du kan gå nu. -Godt.
-Slap af og nyd det. -Ja.
Mange tak, NongMill og Sung-kwang.
Standupshows har som regel et større publikum.
I blev endda testet for COVID-19 for at se mig.
-Sidder I ikke godt? -Ja.
Så griner I nok ikke så meget.
Jeg er tit på tv for tiden.
Jeg er netop begyndt at fiske.
Jeg lærte at fiske i programmet The Fishermen and the City.
Talent for at fiske er ikke noget særligt.
Man skal bare mærke efter.
Når en fisk nipper,
så læg mærke til det og hal den ind.
Hvis Kyung-kyu råber ad dig, fordi du selv fangede alle fiskene,
så stop med at fange dem.
Så stopper han med at brokke sig.
Han bliver stille igen. Man må forstå en hentydning.
Der er en art karpe-fisk, der kaldes "barbel steed".
Kender I den? Navnet lyder som det koreanske ord for "sans".
Man kan se den på skærmen. Sejt, ikke?
Kun vores program kan gøre det.
Sådan ser den ud.
Det er faktisk en dialektal variation.
Den fanges ofte i ferskvand,
og den er ret stærk.
Fisken nægter at forstå en hentydning.
Den har mange ben og en stærk fiskelugt.
Når man rører den, lugter ens fingre i dagevis.
Så når folk fanger den, bander de ad den,
så den bliver ubehagelig til mode.
I stedet for at bevæge munden
kigger den på dig.
Det er det, den gør.
Grunden til, at jeg nævner det, er,
fordi denne fisk er ligesom mig.
Ikke at jeg har mange ben,
lugter meget eller er upopulær.
Jeg er over 40,
og det meste af mit liv har jeg gået på listefødder omkring folk.
Ved I, hvem der får mig til at gå på listefødder?
-Kang Ho-dong. -Kang Ho-dong.
I svarede uden at tøve.
Alle lader til at vide det.
Det er Kang Ho-dong.
Mens jeg blot er en karpe,
er han en skræmmende ravfisk, som er længere end en meter.
Den er enorm.
Når man prøver at hale fisken ind,
føles det, som om den skriger. "Slip mig!"
Man kan næsten høre det. Så stor er den.
For nylig fangede jeg en ravfisk, der var længere end en meter.
Den var enorm. Den fangede jeg.
Den var med i juleafsnittet.
Det var udmattende at hale den ind.
Ho-dong er varietéernes ravfisk.
Ikke bare en almindelig ravfisk,
men dødbringende.
Hans styrke er ikke for sjov.
Jeg mødte ham i programmet 2 dage og 1 nat.
-2 dage! -1 nat!
1 nat!
I skal sige: "2 dage."
Alle vil vide, at det blev optaget i Korea nu.
Som I alle ved,
var alle i showet fremragende, og de opnåede alle stjernestatus.
Vi camperede meget på 2 dage og 1 nat.
Vi camperede hele tiden.
Til sidst blev jeg træt af det og ville prøve noget nyt.
Så jeg prøvede at stoppe alle mine aktiviteter.
Jeg troede, det var bedre.
Sung-kwang, du klapper.
Derfor forlod jeg showet.
Til at starte med
var det virkelig hårdt.
På Gag Concert var alt planlagt.
Men i et varietéshow vidste jeg ikke, hvad jeg skulle gøre.
Under optagelserne
kunne jeg ikke se ind i kameraet.
Jeg stirrede på ravfisken hele tiden.
Jeg gloede konstant på Ho-dong,
for jeg anede ikke mine levende råd.
Jeg besluttede: "Jeg gør kun, hvad jeg får besked på.
Jeg vil ikke prøve at være sjov.
Jeg gør bare mit arbejde.
Jeg kan godt."
En dag komplimenterede ravfisken, Ho-dong,
mig for første gang.
På grund af mine køreevner.
Nogle af jer ved det sikkert.
"Jeg så ikke, at du bremsede. Hvordan stoppede bilen?
Vi drejede til venstre, men jeg mærkede intet.
Hvordan kom vi til Gangwon så hurtigt?"
Min arbejdsbil dengang
var en Kia minibus, som så mange andre berømtheders.
Minibussen er meget festlig.
Jeg skiftede bil seks gange.
De installerede kameraer i min minibus
med en masse gaffatape.
I dag bruger man bedre udstyr.
Dengang brugte man gaffatape til alt.
Og gaffatape er umuligt at fjerne helt.
Engang døsede jeg hen i min varevogn.
Da jeg vågnede og prøvede at komme ud,
kunne min arm ikke bevæge sig, fordi den sad fast i gaffatapen.
Gaffatape kan endda
få et ulykkeligt par til at holde sammen for altid.
Gaffatape er fantastisk.
Da jeg kun er et menneske,
bliver jeg træt, hvis jeg kører meget.
En dag havde jeg kørt i mange timer.
Men de andre i bilen…
Hvorfor have kameraer? Ingen talte til mig.
De sov alle tungt med åben mund.
Eun Ji-won hamrede sit hoved ind i vinduet gentagne gange,
men han vågnede ikke.
Ho-dong snorkede øredøvende.
Jeg var vred. Ingen sagde et ord til mig.
"Ser de mig som deres chauffør? Hvad er min rolle på holdet?"
Landskabet er fantastisk langs Dong-floden.
Men kør forsigtigt, ellers falder du ud over klippen.
Jeg tænkte: "Skal jeg køre ud over klippen?
Så kunne jeg blive hovedværten.
Jeg caster mine seks yndlingspersoner og overtager 2 dage og 1 nat."
Mens jeg tænkte det,
lagde jeg mærke til Seung-gi
på bagsædet.
Han sov som en engel,
uden at lave en eneste lyd.
Jeg kunne ikke få mig selv til det for hans skyld.
En ting til. Jeg så på Ho-dong.
Selv hvis vi faldt ud over klippen, ville hans hoved være en hjelm.
Hvis han overlevede,
kan I nok gætte, hvad der ville være sket.
Jeg ville ønske, at jeg var død, i stedet for at konfrontere ham.
Til sidst skiftede jeg mening
og var i stand til at smile sådan igen.
I aner ikke, hvor meget jeg kørte dengang.
Jeg er træt af at køre. Jeg prøver stadig at undgå at køre.
Selvom jeg ikke er fuld,
bruger jeg en chauffør, så jeg ikke skal køre.
Efter så meget chaufførtjeneste
endte jeg med at være model for dem.
En, to, tre, fire.
Telefonnummeret Det er det samme…
-På begge sider -På begge sider
Det var sådan, det skete.
En person bør også være den samme på begge sider.
Sagen med Ho-dong er,
at når nogen skiller sig ud i hans øjne,
kan han gøre den person til en stjerne.
Kan I huske, hvordan han råbte "Seung-gi"?
Jeg fik også hans opmærksomhed.
Det var, da vi optog vores første åbning.
Vi præsenterede os selv.
"Hej, jeg hedder Eun Ji-won."
Seung-gi nævnte sangen "You're My Girl".
Jeg ved ikke, om han havde en pige. Nå, men alt gik godt.
Så var det min tur.
Ho-dong siger pludselig: "Alle sammen.
Den største komiker i vor tid.
Denne utrolige mand kan få alle til at grine,
bare ved at præsentere sig selv.
Lad os høre, hvad han har at sige.
Folkens, I bliver ikke skuffede."
Han lagde en fælde for mig.
Forstår I, hvad jeg mener?
Jeg fik koldsved.
Jeg har stadig mareridt om det.
Men ved I hvad? Jeg fik alle til at grine.
"Hejsa, alle sammen."
Den hilsen skaffede mig endda en reklame.
Dengang var det mig, der gik på listefødder omkring Ho-dong.
Men disse dage
går Ho-dong også på listefødder omkring mig.
"Su-geun, tag hånden op til ansigtet.
Jeg lader, som om jeg slår dig i ansigtet."
Så slår han mig, og jeg lader som om.
Før sagde han mit navn og slog mig med det samme.
Nu passer han bedre på mig.
Men var det ikke for Ho-dong,
var jeg ikke nået så langt.
Men mest af alt kan nogle af jer måske huske det her.
På 2 dage og 1 nat
drak vi engang te sammen på et refugium.
Nogen havde taget kakifrugter med.
I stedet for straks at spise dem
spurgte Ho-dong pludselig:
"Kan nogen af jer sige 'kakifrugt' på engelsk?"
Hvis Seung-gi kendte svaret, må det være det.
Det havde ikke været sjovt.
Men selv Seung-gi virkede uvidende.
Ingen kendte svaret.
Jeg tænkte, at det var min chance for at være sjov.
"Kender I ikke svaret?
Gentag efter mig.
'Bitter.'"
Alle grinede.
Ho-dong fandt det morsomt.
"Hvad hedder mandarin så på engelsk?"
"Sur."
"Sur." Den var perfekt.
Jeg vaklede faktisk
mellem "sur" og "Jeju".
Jeg kunne ikke vælge.
Jeg kan ethvert frugtnavn.
"Vandmelon" på engelsk?
På én stavelse: "Spyt."
Hvad ellers?
-Hvad? -"Banan".
Det er det samme på engelsk.
Det er det samme.
"Koreansk melon"? Jøsses.
Den er lidt lang.
"Frø i bæ."
"Frø i bæ." Det er "koreansk melon" på engelsk.
Lad ikke, som om I ikke forstår.
Jeg har gået på listefødder omkring Ho-dong,
men for nylig mødte jeg en anden person,
som får mig til at gå på listefødder.
Lad mig vise jer hvem.
Det er denne person.
Han er ekstremt giftig
og altid vred.
Med udspilede kinder
kan han angribe når som helst.
Det er komikeren Lee Kyung-kyu.
Jeg mødte ham for nylig og sagde:
"Jeg laver et standupshow med Netflix.
Det hedder Sansetræneren."
Han sagde: "Hvad? 'Sansetræner'? Hvad er det?"
Han råbte ad mig, når han bare kunne tale roligt.
Jeg spurgte, om jeg måtte portrættere ham som en kuglefisk.
"Nej! Jeg er ingen almindelig kuglefisk, men en stribet kuglefisk.
Den smager godt.
Men dens gift kan dræbe dig."
Han er ekstremt venlig mod dem, der er søde ved ham.
Men hvis du kommer på tværs af ham, kan du blive dræbt.
Han rynker altid panden.
Altid klar til at angribe.
Som om han har gaffatape i panden.
Vi fisker sammen,
og alt gør ham vred.
Godt vejr gør ham vred,
Regnen gør ham også vred.
Han bliver sur, hvis fiskene ikke bider på.
"Hvorfor valgte du i dag?"
Han bliver vred, hvis en af os får bid.
Og hvis vi fanger mange,
er han vred, fordi hans arme gør ondt.
Nogle gange bliver han træt efter at have været på en båd længe.
Så fortæller han en vits, og det er vigtigt at bemærke.
Du skal finde ud af, om han laver sjov eller mener det.
Fordi jeg er så meget sammen med ham,
kan jeg se, om han laver sjov eller ej.
Mens vi fisker,
råber han pludselig: "Hvad glor du på?"
Så svarer jeg med det samme. "Hvad glor du på?" "Kyung-kyu."
"Hvad er du?" "Din komiker-kollega."
"Se dig lige." "Fint, se mig lige."
"Se lige mig." Kyung-kyu griner.
Han er så glad, at jeg spiller med.
Men det er ikke alle, der ved det.
Når Kyung-kyu laver sjov, kan man høre det, fordi han lyder ekstra aggressiv.
"Hvad glor du på?" Han laver sjov.
Nogle gange lyder han mere alvorlig.
"Hvad glor du på?"
Det betyder, han ikke er i godt humør,
og han vil have, at du holder op med at stirre på ham.
Men nogle forstår ikke en hentydning.
Men jeg nævner ingen navne.
"Hvad glor du på?"
"Hvad synes du?
Min hornhinde scanner dig, og jeg kigger på dig.
Har du et problem med det?"
Sådan siger de.
-Ji Sang-ryeol. -Nemlig. Det er Ji Sang-ryeol.
Så siger Kyung-kyu: "Hvad er der med dig?
Vi kan ikke vise det på tv.
Er du vanvittig?"
Det er vigtigt at forstå en hentydning.
Jeg er en af senior-komikerne nu.
Da jeg normalt er på tv med Ho-dong og Kyung-kyu,
tror I måske, jeg stadig er ung,
men nu er jeg en af de ældre.
Når jeg indspiller,
må jeg nogle gange gå på listefødder omkring folk, der er yngre end mig.
Jeg optræder tit med idolgrupper.
Jeg kommer normalt på arbejde klædt afslappet.
Men det tøj, yngre mennesker går med,
ser underligt ud.
Jeg forstår det ikke.
Det er designertøj, men jeg forstår det ikke.
Hvem tror I, jeg taler om?
Song Min-ho. Jeg mener MINO.
Hans tøj ser så smart ud.
Teenagere og folk i 20'erne elsker det.
Jeg forstår det ikke.
Det er designertøj.
Jeg hilser sådan her på MINO.
"Hej, BB!"
"Hej, BB, hvad så?"
Han spurgte mig: "Hvad betyder BB?"
Jeg sagde: "Bling-bling."
Han har så mange smykker på.
Det kan du lide. Du må være fan af MINO.
Jeg tænkte, at siden folk i alle aldre ser vores show,
ville det være bedre, hvis han klædte sig pænere.
Men siger jeg: "Hvad sker der med dit tøj?", siger han: "Det er min stil."
De unge begyndte at behandle mig, som jeg behandlede Kyung-kyu.
Det er en øjenåbner.
"De har alle deres egen stil.
I stedet for at finde fejl bør jeg acceptere dem som de er."
I gamle dage var det vigtigere at forstå en hentydning,
når man optager tv-programmer.
Vi skulle filme et skjult kamera-program,
men alle kameraerne var synlige.
Så kom der et opkald.
"Kan du låne mig 40 millioner won?"
Eftersom du kan se kameraerne,
siger du: "Okay. Send mig dit kontonummer."
Hvem gør det? Så du vidste, hvad der foregik,
men du måtte lade, som om du var uvidende.
Dengang var hypnoseprogrammer almindelige,
men de var meget akavede.
Jeg ved, du griner, fordi du husker det.
Andre komikere og jeg var samlet i venteværelset,
og produceren kom ind.
"Hypnotisøren er utrolig.
Vi testede ham, og han hypnotiserede alle ti medarbejdere.
En af dem så sin afdøde mor,
en sagde, hun var en prinsesse i et tidligere liv.
Det virkede på alle ti."
Hvorfor fortalte han os det?
-Så man spiller med. -Han prøvede at få os
til at lege med.
Det sagde han indirekte.
Jeg forstod en hentydning, så jeg gik ind i lokalet.
Så begyndte det.
"Se denne glaskugle.
Når jeg siger 'rød sol', falder du i søvn.
Rød sol!"
Normalt falder man i søvn sådan her.
Men jeg var for ivrig.
"Rød sol!"
Jeg sænkede hovedet. Det gør alle komikere.
Jeg kunne ikke glemme producerens ansigt.
Jeg ville gøre det godt.
"Hvad vil hypnotisøren spørge om?
Hvad skal jeg svare?"
Jeg havde så mange spørgsmål.
Hypnotisøren spurgte mig.
"Su-geun, hvor er du nu?"
"Ved siden af dig."
"Jeg er ved siden af dig."
"Hvem er hos dig?"
"Hvem ellers? Dig. Det er bare os to."
Havde jeg sagt det, havde det været sjovt.
Men jeg kunne ikke.
Jeg fortalte ham: "Jeg ser en skorsten.
Nogen tænder ild i fyret."
"Hvem er det?" "Jeg tror, det er min bedstemor.
Hun græder."
Jeg var ikke under hypnose.
Jeg fandt bare på det.
Så stillede han flere spørgsmål.
"Hvorfor græder hun?"
"På grund af dig."
Jeg ville sige det, men jeg kunne ikke.
Jeg sagde: "Aner det ikke.
Hun græder bare."
Det gav hypnotisøren selvtillid. Han troede, jeg var under hypnose.
Han overrakte mig en genstand.
Jeg tog den, og den lugtede af løg.
"Fra nu af vil alt, du putter i munden,
smage som et lækkert æble.
Du vil spise et æble."
Men det var tydeligvis et løg.
Han stak det ind i munden på mig.
Men jeg kunne lugte det.
Jeg tog en bid.
Det fik mig til at græde.
Men jeg kunne ikke sige, det var et løg.
"Hvad er det?
Jeg har aldrig smagt så lækkert et æble.
Bedstemor. Værsgo.
Værsgo, bedstemor."
"Hvad siger hun?"
"'Din galning. Skal jeg spise det?'
Det siger hun." Jeg fortalte ham det.
Han forstod hentydningen og sagde: "Nu vågner du."
Produceren bagerst så tilfreds ud.
Han gav mig et tegn.
Dem, der ikke fatter en hentydning.
De rynker panden, når de bider i løget.
De spiser et til og rynker panden igen.
Efter at have spist fem løg, siger de endelig: "Det er lækkert."
De fatter ikke en hentydning.
Det er vigtigt at forstå en hentydning, når man optager tv-programmer.
Da jeg er god til det,
troede jeg, mine børn ville være ligesådan.
Men det lader ikke til at have noget med gener at gøre.
Jeg lærte at gøre det selv.
Min søn Tae-jun er vild med gymnastik.
Han er mit ældste barn.
Jeg tror, det kaldes Tkatchev. Lad mig vise jer nogle billeder.
Han laver gymnastik.
Han går i 7. klasse.
Se der. Han er oppe i luften.
Det er gymnastik. Se der.
Han er på en barre.
Han er så modig. Han kan alt muligt.
En dag hørte jeg ham fnise på sit værelse.
Det lød, som om han stillede spørgsmål.
Da jeg gik ind for at se,
så han en liveudsendelse online.
Det så ud til, at der var hundredvis af seere,
men der var kun tre.
Min søn deltog mest aktivt.
En dag sagde han alvorligt:
"Far, jeg vil til USA."
Jeg troede, han endelig var ved at blive voksen.
Han vil nok udvide sin horisont,
lære engelsk og opleve nye ting.
Så jeg besluttede at støtte ham for enhver pris.
Jeg spurgte ham:
"Tae-jun, hvorfor vil du til USA?"
Han siger: "Der er mange vandrette barrer i USA."
Er det sandt?
Der må være folk fra Netflix' hovedkvarter till stede.
Jeg vil virkelig gerne spørge dem om det.
"Hvor mange vandrette barrer…
Hvor mange jernbarrer i Amerika?"
Jeg aner ikke, hvem der fortalte ham det.
Der er endnu en liveudsendelse i aften, så jeg spørger ham.
Han er Tae-juns rollemodel.
Jeg er hans fjerde seer.
Han må kende svaret.
Jeg indså, at intelligens ikke er arveligt.
Jeg har en anden søn,
og han er mere som mig.
En dag fik jeg en drink.
Min kone og to sønner var der også. Jeg sagde til mine sønner:
"Mor og far vil bygge et lille hus på landet
og bo der, indtil vi dør.
Dør jeres mor først, følger jeg efter hende.
Det er vores plan. Gør, hvad I vil.
Glem vandrette barrer."
Jeg sagde, de skulle vække dem.
"Men vi efterlader nogle penge til jer."
Min anden søn, Tae-seo, sagde: "Far, du kan ikke bare forlade os."
Jeg spurgte: "Hvorfor ikke?"
Han sagde: "Fortæl os først, hvor pengene er."
Det var så sjovt.
Det sagde han virkelig.
Han er klog. Han vil vide det.
Tae-jun, min ældste søn, er meget mere moden.
"Går du mere op i penge
end mor og far? Hvordan kunne du?
Det er vigtigere, at de er raske og bliver hos os."
Så spurgte han mig. "Far, vil der være vandrette barrer på landet?"
Det fandt jeg på.
Kunne I lide det?
Jeg tror, det var min opdragelse,
der gjorde mig så kvik.
Jeg skiftede skole så mange gange.
Jeg deltog i to afslutningsceremonier i folkeskolen.
På alle mine barndomsbilleder
kigger jeg på en.
Hvor kigger jeg hen?
Se der.
Hvor kigger drengen hen?
Han kigger på nogen.
En dag,
da jeg gik i skole,
spillede jeg fodbold med mine venner.
Jeg gik i 3. eller 4. klasse.
Det er min skole. Og jeg spillede fodbold.
Pludselig rullede en mejetærsker ind i skolegården.
På mejetærskeren
var der et lille garderobeskab.
Ja, præcis.
Jeg sagde "lille" garderobeskab.
Det er fint. Lad det være.
Der var endda en elektrisk blæser på mejetærskeren.
Den var heller ikke så stor.
Det er okay. Lad den være.
En elektrisk blæser.
Nå, men mejetærskeren rullede pludselig ind.
Jeg troede, det var en skør, gammel mand.
Der var børn, der legede. Det kunne have været farligt.
Hvorfor køre en mejetærsker derhen?
Men da jeg så nærmere efter, var det min far.
Min far kørte mejetærskeren
fyldt med alle de ting.
Han havde ikke kasket på.
Det er okay. Vi lader, som om han havde.
Det var ham.
Så bad han mig om at hoppe op.
Jeg sagde til mine venner: "Vi ses i morgen.
Beklager, jeg må gå tidligt." Som sædvanlig.
Så tog vi af sted.
Men min far begyndte at køre i den modsatte retning end hjem.
Mejetærskeren rullede videre.
Og videre og videre.
Min far vendte sig af og til om.
Det var ikke for at sikre sig, at jeg stadig var der,
men for at sikre sig, at blæseren ikke var faldet af.
Jeg spurgte ham ikke engang. Jeg sad bare omme bagpå.
Vi ankom til et helt andet kvarter.
Han sagde: "Du og jeg skal bo i dette hus fra i dag af."
Der var en lille skole i nærheden.
"Du skal starte på den skole i morgen."
Jeg forstod ikke, hvad der foregik. Så dukkede en dame op.
Jeg havde set hende et par gange i kvarteret.
Min far sagde: "Hun er din mor nu."
Men jeg havde allerede en mor.
Jeg tissede i sengen i mellemskolen.
Det var fordi,
min far og min sted…
Jeg plejede at kalde hende "dame", men nu er hun "mor".
Hun er gammel nu og har været hos min far i årtier.
Jeg kunne ikke gå på toilettet af frygt for at vække dem.
Af en eller anden grund viftede min far med hånden
foran mit ansigt for at se, om jeg sov.
Jeg ved ikke, hvorfor han gjorde det.
Han plejede at gøre sådan her.
Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg tvivler på, han ville se, om jeg stadig var i live.
Det stod på i månedsvis.
Han blev ved med at vifte foran mig om natten.
Jeg ved ikke, hvad det handlede om.
Jeg var for ung til at forstå det.
Jeg besøgte min far i ferien
og genskabte scenen.
Her er et billede.
Det blev taget i nytårsferien.
Ude af billedet, ikke? Nu skal I høre hvorfor.
Vi kunne ikke finde nogen, der kunne tage et billede af os.
Min far er 80, og han er den yngste i området.
Det blev taget af en 90-årig mand, der gik forbi.
Han trykkede på knappen for længe og endte med at filme.
Jeg ved ikke, hvad han trykkede på, men der var otte selfies på min telefon.
Nogle billeder viser kun en del af mejetærskeren.
Det er det bedste billede, vi fik.
Jeg ville genskabe det øjeblik,
jeg spurgte min far: "Far, hvor skal vi hen?"
Sådan så han ud dengang.
Hans søn er succesfuld og giver ham endda penge,
så han burde smile mere, men han ser stadig stiv ud.
Men kort efter at have taget billedet,
blev min far syg
og fik en stor operation.
Jeg ved ikke, om jeg bør sige det her,
men i sidste uge…
…blev han rask igen.
Jeg fik et opkald.
Han er meget sund nu.
Min far går aldrig på listefødder.
Han presser altid på uanset hvad.
En dag i folkeskolen
var min far væk, da jeg vågnede om morgenen.
Min bror og jeg gik i panik.
Vi havde intet at spise,
så min bror lavede alle de retter, han kunne.
På den tredje dag kom min far tilbage.
"Hvor har du været, far?" "Jeg var på sightseeing."
Han tog på sightseeing.
"Hvorfor efterlod du ingen penge?" "Fandt I dem ikke?"
I hjørnet af det lille rum
tog han en 5,000-won-seddel og gav os den.
Han havde krøllet den og smidt den der.
Engang var det juleaften.
Min far sagde: "Det er jul i morgen."
Han sagde intet andet.
Vi tænkte: "Far ved, at det er jul i morgen, ikke?"
Om aftenen tog vi et par af fars militærsokker.
De kæmpestore.
Vi hængte dem op, inden vi gik i seng.
Næste morgen fandt vi ud af, at far havde taget dem på og var gået.
Han tog dem på og gik.
Han må have ønsket at gå med tykke sokker juledag.
Det er det eneste minde om jul, min bror og jeg har.
Et tv-program skulle engang bruge et billede af mig på min første fødselsdag.
Så jeg ringede til far og spurgte, om han havde billeder fra den dag.
"Nej." "Hvorfor ikke?"
"Vi holdt ikke fest."
Til sidst måtte jeg låne et billede af Byung-man.
Det var ham, der lignede mig mest.
Jeg spurgte, om han havde billeder, og det havde han.
Så vidt jeg ved, var hans familie heller ikke velhavende.
Det er Kim Byung-man der.
Hvem kunne vide det? Så jeg spurgte far:
"Ligner det mig?" "Det ligner dig på en prik.
Ingen vil sige noget. Drengen ser klog ud."
Jeg troede, han ville undskylde.
Men han sagde bare, at det lignede mig på en prik.
Apropos børn,
har I nogensinde set børn, der er vagt søde?
Ikke alle børn er kønne og søde.
Nogle gange tager en ven sin baby med.
Og jeg siger:
"Du godeste. Min kære.
Han er blevet så stor.
Det føles, som om du var gravid i går.
Åh gud. Og se, hvor stor han er nu."
Jeg kommenterer ikke babyens udseende, kun hvor meget han er vokset.
"Du godeste. Utroligt. Jøsses."
Forstår I, hvad jeg mener?
Jeg vil ikke fornærme nogen.
Nogle gange siger man:
"En dreng." Men forælderen siger: "Det er en pige."
Så siger jeg: "Så mangler du bare en dreng.
Han bliver sikkert lige så smuk som pigen.
Du bliver en god far."
Man må finde på noget hurtigt.
Og det er altid bedre at antage, at en baby er en pige.
"Se den smukke prinsesse."
Selv hvis det er en dreng, kan mødre lide at høre det.
"Er det en dreng? Men han er så køn.
Han ligner dig." Det vil ikke fornærme nogen.
Hvor mange kontanter giver man i bryllupsgave? Har I nogen regler?
Hvis det bare er en bekendt, 50,000 won.
Hvis det er en nær ven, 100,000 won.
Hvis det er et familiemedlem, 200,000-300,000 won.
Hvis I ikke har talt sammen i fem, seks år,
er en emoji nok.
En emoji er nok.
Hvis du svarer og starter en samtale,
skal du med til brylluppet.
En emoji signalerer, at venskabet er slut.
Det er en dårlig idé at starte en samtale.
Det er vagt, ikke?
En bekendt inviterede mig til sit bryllup,
så jeg tog 100,000 won med.
En af mine venner havde ikke fået hævet penge,
så jeg fulgte med ham til hæveautomaten.
Men jeg så ham hæve 200,000 won.
Sagen er, at jeg var tættere på gommen, end han var.
Jeg var bange for, at gommen ville blive skuffet over mig.
Kors. Så jeg endte med at hæve 200,000 won mere.
Jeg tænkte, jeg burde give mere.
Så jeg afleverede 300,000 won.
Da det blev min vens tur,
bad han om fire kuverter og lagde 50,000 won i hver.
Han afleverede dem på vegne af andre venner.
Bare han havde afleveret dem først.
Så ville jeg kun have betalt 100,000 won.
Jeg afleverede min først, og han afleverede fire kuverter.
Ingen kompenserede mig.
Så irriterende, ikke?
Er det ikke vagt?
Det er ikke kun bryllupper. Børns første fødselsdagsfester er ligesådan.
Sung-kwang for eksempel.
Lad os sige, at min kære kollegas barn fylder et år.
Siden vi er så tætte,
beslutter jeg at give ham en million won.
Jeg er ældre end ham, så selvfølgelig.
Jeg ankommer til festen med en million won.
"Sung-kwang, tillykke."
Men jeg kan se, hans kone er gravid.
"Åh, nej. Hvis jeg giver ham en million won nu,
må jeg give ham en million mere næste gang. Vent lidt."
Jeg går ind på badeværelset og tager 500,000 won ud.
Sung-kwang får 500,000 won.
Jeg skulle gøre det samme om et år.
Det er det, jeg gør for tiden.
Når jeg hører om en fest, ringer jeg og spørger:
"Skal jeg være konferencier for dig?"
Hvis jeg er værten… Forstår I?
Jeg får løn.
Så jeg prøver at være vært i stedet for at give en gave.
Jeg var tidligere fitnessinstruktør.
Jeg har ledet mange begivenheder i forskellige regioner.
Regionerne har forskellige dialekter.
Chungcheong-dialekten var den mest interessante.
"Glem det. Hold op. Kom nu."
Alt, hvad de siger, ender med "yu".
"Næste er IU." Sådan her.
Men ikke alt ender med "yu".
Dialekten mellem Cheonan og Asan er interessant.
Min ven Sang-won bor der.
Når jeg går, siger han: "Går du allerede?
Bliv og spis med os."
"Bliv og spis med os."
"Hvad skal du i ferien? Hvorfor ringer du aldrig?"
Ligesom sangeren Lee Seung-chul holder en tone,
taler han sådan.
"Hvad laver du?
Kom forbi til en kop kaffe."
Hvorfor siger han ikke sætningen langsomt?
Han siger den første del virkelig hurtigt,
og trækker det sidste ud.
"Kom og besøg mig, når du har tid."
Chungcheong-dialekt.
Gad vide, om udlændinge vil forstå det.
Selv i vores hverdag
går vi ofte på listefødder omkring folk.
Nogle af jer havde det måske endda dårligt med at komme i dag.
Så nu vil jeg give jer et råd om, hvordan I skal opføre jer.
Jeg er jeres træner i dag.
Skal jeg
give jer et råd?
Ræk hånden op, så svarer jeg.
Kvinden bagerst. Sig frem.
-Skal jeg rejse mig? -Bare aflæs rummet.
Godt. Hvad nager dig?
Jeg er det ældste barn.
I begge familier.
-Mener du både på din mors og fars side? -Ja.
Okay.
Jeg ved ikke, om det er derfor, men jeg føler mig utilpas derhjemme.
Jeg går på listefødder derhjemme.
-Og? -Jeg er altid mægleren.
-Føler du dig utilpas derhjemme? -Ja, derhjemme.
Hvis jeg er væk hjemmefra et par dage,
skændes min familie altid, og det bliver akavet.
-Bor du hos dine forældre? -Ja.
-Det er ikke som min familie, vel? -Nej.
-Sådan er det ikke. -Hvad så?
Jeg kan ikke slappe af derhjemme.
Jeg går på listefødder hele tiden.
Når mine forældre spiser sammen,
hvis de begynder at hæve stemmen,
skal jeg sidde hos dem, men min søster…
Undskyld, men jeg ved ikke, hvordan jeg kan hjælpe dig.
Hvis du vil flytte, kan jeg hjælpe dig med at finde et sted.
-Har du søskende? -Jeg har en lillesøster.
-Hvor gammel er hun? -Hun er 20.
-Går hun ikke på listefødder? -Nej.
Så lev som hende.
Det er enkelt.
Hvorfor skal du bære byrden?
Da du er det ældste barn på begge sider af familien,
er det forståeligt, at dine forældre er afhængige af dig.
-Ja. -Det kan du ikke ignorere.
Det er okay, hvis det er din familie.
Det er irriterende at gå på listefødder på arbejdet.
Men hvis det er din familie, er det fint.
Det er en måde at kommunikere på, ikke?
Hvis dine forældre aldrig skændtes,
ville du slet ikke tale med dem.
Du ville have travlt med din telefon på dit værelse.
De skændes med vilje for at tale med dig.
De samler familien.
I dag er samtaler sjældne.
Vi taler kun om os selv.
Dine forældre bruger en meget avanceret teknik.
De er ikke skilt eller noget. De bor stadig sammen.
-Har du brug for gaffatape? -Nej.
Nej, vel? Så er det fint.
-Jeg hepper på dig. -Tak.
Siden du kan tale om det, er det ikke et alvorligt problem.
Er der andre?
Manden foran.
Jeg dimitterede fra college sidste år
og leder efter arbejde for tiden.
Da jeg har været arbejdsløs i et år nu,
må jeg gå på listefødder, når jeg er hjemme.
I julen spurgte mine tanter mig,
-hvornår jeg finder et job. -Ja.
De stiller den slags spørgsmål, ikke?
Gudskelov besøgte jeg ikke min familie
på grund af pandemien i år.
Jeg var lettet over, at jeg ikke skulle se mine bedsteforældre.
Skal pandemien fortsætte?
Nej, sådan er det ikke.
Den bør snart være slut, så jeg nemmere kan finde et job.
Det håber jeg virkelig.
Men jeg føler mig utilpas derhjemme.
Kan du give mig et råd?
Hvor gammel er du?
Jeg er 27.
Du er ung. Du har også været i militæret.
Dit liv er dit eget.
Du sagde, at du var 27.
Hvem ved, om du klarer den, når du er 28, 29 eller 30?
Når det sker, så vær sød ved dine forældre,
og de bliver glade.
Min far plejede at lægge på, når jeg ringede til ham.
Da jeg var et nul, lagde han straks på.
Så jeg besøgte ham aldrig. Det er sandt.
"Din ven blev mekaniker
og er leder nu.
Hvad laver du med dit liv?"
Men nu er han sådan her.
"Se den fest, Su-geun holdt for mig." Sådan.
Bare vent på den dag. Du er familie.
Din familie er bare bekymret for dig.
De prøver ikke at finde fejl ved dig.
Ingen har mere tålmodighed med dig end din familie.
Det er meget vigtigt. Din familie.
Sung-kwang, inkluder den slags, ellers vil folk ikke bryde sig om det.
Er der andre? Spørg løs.
Værsgo. Kvinden derovre.
Jeg fik et job i november.
Tillykke.
Jeg fandt et job lige efter gymnasiet.
-Med det samme? -Ja.
Se hende lige.
Hun kan godt, så du kan også.
-Og? -Jeg er meget yngre
-end mine chefer og kolleger… -Fortsæt.
…så jeg føler mig utilpas.
Hvor meget ældre er de?
Omkring ni år ældre og mere.
Kalder du dem ikke bare ved fornavn?
Udover direktør og vicedirektør
har min arbejdsplads ikke et klart hierarki.
Der er ikke mange forskellige niveauer.
Og der er flere mænd end kvinder.
Jeg kalder dem ved fornavn eller siger bare: "Undskyld mig."
Hvad med at bruge hr. og frue?
Det lyder bedst.
Hvis en, der er meget yngre på arbejdet, kalder dig ved fornavn:
"Su-geun, kan du gøre det?"
Jeg tror, det skaber mere afstand. Synes du ikke?
De bruger ærestitler over for mig.
-Hvem? -Mine kolleger.
Gå op på skrivebordet og råb: "Drop straks de tiltaleformer."
De bruger ærestitler for at vise respekt.
-Jaså. -Det er kun naturligt.
Fordi du er yngre…
-Hvad hedder du? -Yeon-u.
"Yeon-u. Gør det her. Kom her."
Det er ikke acceptabelt, når man interagerer med andre.
Du fortjener respekt.
Selvfølgelig skal de udvise respekt.
Eftersom de respekterer selv den yngste ansatte,
er det sikkert en god arbejdsplads.
Det er umuligt ikke at gå op i, hvad andre tænker.
Men hvis tanker skal vi bekymre os mest om?
Det er vores egne.
Folk tænker mere på deres egne tanker end på andres.
Men kun du kan beslutte, hvad du vil bekymre dig om.
Et sidste råd, jeg vil give jer, er dette.
Lev som dig selv.
Vær dig selv.
Pyt med, hvad andre tænker.
Gør, hvad du vil.
Uanset køn og alder
og hvor i livet du er,
så lev det liv, du ønsker, uden at spekulere på, hvad andre tænker.
Hvor end du er i livet. Hvor er vi så nu?
Showet er ved at være slut.
Men vær ikke kede af det.
Hvis Netflix forstår en hentydning,
laver de endnu et afsnit.
Når pandemien er forbi, og vi kan have et større publikum,
er jeg sikker på, de vil give mig en endnu større mulighed.
Her til sidst… Er vi klar?
Vi skal slippe duer løs.
Kig op. Vær forsigtig, når de slippes løs.
Her kommer duerne, symbolet på fred.
Tak. Mange tak, skal I have.
Tekster af: Elizabeth Gunthel Hansen