Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
ZÚČASTNĚNÍ BYLI NEGATIVNĚ TESTOVÁNI NA COVID-19
PŘIJALI JSME VŠECHNA PREVENTIVNÍ OPATŘENÍ
Smyslový kouč. Jo!
LEE SU-KUN: SMYSLOVÝ KOUČ
Nikdy jsem se takhle necítil.
Jdem na to. Smyslový kouč.
LEE SU-KUN
Panečku.
Že prý je to klidné místečko.
Nečekal jsem tu potlesk.
Asi tu zas takový klid nebude.
Kouknem na to.
Voda vypadá čistě.
Rybky taky nejsou špatné.
Ale nějak se nehýbou.
Jen sedí na místě. Dělá to ta studená voda?
Co to tu máme? Na tohle prej ryby berou.
To musí fungovat. Koukněte na to.
Stálo mě to 680 000 wonů.
Tak. Uvidíme, která zabere.
Támhle to jednu zaujalo. Tak pojď.
Sahá po návnadě.
Okusuje ji.
Jo. To je ono.
Drž se.
Jo! No tak!
Vzala návnadu! Vzala ji!
Sakra, ukradla mi návnadu.
Nevěřím, že uplavala i s návnadou.
Určitě ví, že ji musí vrátit.
Tak. Mrknem na to.
Dnešní úlovek? Chytil jsem toho hodně.
Tahle ještě žije. Co to je?
Mořský okoun. Panečku.
Pořád se hýbe. Neskutečné.
Ulovil jsem žraloka ve sladké vodě?
Platýs, losos, okoun…
Co je tohle? Co to sakra je?
Chytil jsem nějakou latinku.
Koukejte. Super Junior.
Člen kapely Super Junior.
Takové fóry máte rádi? A co je tohle?
Nic takového jsem nikdy nechytil. Co je to?
Takhle se to nasazuje?
Zkouška.
Dej tam ten beat.
Hej! Hou!
Kim NongMill!
KIM NONGMILL
- Ahoj! - Ahoj!
Smyslový kouč. Smyslový kouč, jó.
Smyslový kouč potrénuje vaše smysly,
bez odmlouvání stoupněte si do řady.
Smyslový kouč. Smyslový kouč, jó.
Jsem kouč a přináším vám rad dosti,
jsem mistr, co má 20 let zkušeností.
Každej se tomu diví, nikdo nemá slov,
každej rapper skřípe zuby, že jsem se dal na hip hop.
Su-kun mi hodně pomoh, dostal mě i na Netflix.
Cizí fanoušci nestíhaj překlad, já jsem hrdej korejec.
Profesor Lee rozdává moudra, dělej si poznámky, jasný?
Já a můj vzor si tu konečně plníme svý sny.
Hele, kámo, co mám dělat teď?
Hele, kámo, teď dobře poslouchej.
Hele, kámo, dej mi pár rad.
Ahoj, lidi. Nejdřív pozdrav je, OK?
Smyslový kouč. Smyslový kouč, jó.
Smyslový kouč potrénuje vaše smysly,
bez odmlouvání stoupněte si do řady.
Smyslový kouč. Smyslový kouč, jó.
Kim NongMill!
Řekněte hou!
Hou!
Řekněte hou hou!
Hou hou!
Já řeknu smyslový a vy řeknete kouč.
- Smyslový! - Kouč!
Navzdory pandemii
mi přišel Kim NongMill až sem na pomoc.
Dokonce se nechal otestovat na COVID-19.
Nos mě bolí jako blázen.
Zatleskejte mu, prosím.
- Díky. Tohle byl Kim NongMill. - Kim NongMill!
Brzy budeš vystupovat po celé Evropě.
Jen počkej, Netflixi!
Koukají na tebe lidi ze 190 zemí.
Tohle sleduje spousta lidí.
No, je čas pomalu začít.
Vítá vás Lee Su-kun, smyslový kouč.
Připravte scénu!
Scéna na scénu!
ZMĚNA NA SMYSLOVÉHO KOUČE
JE NĚKDO TAK MIMO, ABY TEĎ NETLESKAL?
Ahoj. Všechny vás vítám.
Ahoj.
Dobrá. Já jsem Lee Su-kun.
Globální společnost Netflix se ozvala, že potřebují utratit nějaké prachy.
Proto mám tenhle ohoz.
Mám na sobě zlatou teplákovku.
Osmnáctikarátové zlato.
A koukněte na ten náhrdelník.
Co tam píšou? Asi je to z půjčovny.
No nic.
Protože jsem kouč, mám i zlatou píšťalku.
Paráda. Není to super?
Takže… co je tohle? Odneste to.
Tak už si to vemte. Kde jsou vaše smysly?
Vemte si to. To jste zapomněli?
Co to děláte?
Kdo jste?
- Bože. - Kdo jste?
- To je Pak Sung-kwang! - Ahoj.
PAK SUNG-KWANG
Vytahuju se se svojí bandou.
- Máš v bandě i celebritu. - Počkej.
Proč máš na sobě mikrofon?
- Prý to dnes dělám s tebou. - Já jsem tě nečekal.
- Vážně? - Ale když jsi jen tak zakopl,
věděl jsem, že jsi komik.
Řekli, že mám ten kýbl vzít,
- ale komik musí něco udělat. - Dobrá práce.
Příští komediální show bude tvoje.
- Moje? - Jo.
Diváci si pomyslí, že korejští komici jsou malí.
- Ty a já jsme malí. - Takže…
Měl by to přede mnou být někdo vysoký.
Ale to nebude komedie na stojáka.
- To bude komedie na sedáka. - Přesně.
No a co? Na tom přeci nezáleží.
Jasně. Byla by to komedie na sedáka.
Tak já ti moc děkuju.
- Díky, Sung-kwangu. - Děkuju.
- Užijte si show! - Jasně.
- Uvidíme se. - Tak jo.
Vem si ten kyblík a čepici.
Není tohle jako ten Gag Concert?
- Pardon. - Evropané budou v šoku.
- Sorry. - Tohle je komedie na stojáka.
- Má to mít vysokou úroveň. - Jo, komedie na stojáka.
- Už můžeš jít. - Jasně.
- Posaď se a užij si to. - Dobře.
Moc děkuju NongMillovi a Sung-kwangovi.
Komedie na stojáka mívá větší publikum.
Vás dokonce testovali na COVID-19, abyste mě mohli vidět.
- Nejsou ta křesla pohodlná? - Ano.
Tak to se asi nebudete moc smát.
Jsem teď v hodně televizních show.
Začal jsem nedávno rybařit.
Rybařit jsem se naučil v pořadu The Fishermen and the City.
Na rybaření není nic těžkého.
Musíte pro to mít jen cit.
Když ryba zabírá,
všimněte si a přitáhněte ji.
Když na vás Kjung-kju řve, že chytáte všechno sám,
prostě přestaňte chytat.
A on přestane nadávat.
Zase ztichne. Musíte poznat ten signál.
Existuje ryba, která se jmenuje hrouz amurský.
Znáte ji? Její jméno v angličtině zní jako korejské slovo pro smysl.
Vidíte ji na obrazovce. Super, ne?
To může udělat jen naše show.
Vypadá takhle.
Je to vlastně druh dialektu.
Často se chytá ve sladké vodě
a je hodně silná.
Tahle ryba nepozná signál.
Má spoustu kostí a vážně smrdí rybinou.
Když se jí dotknete, ruce vám smrdí rybinou celé dny.
Když ji někdo chytí, hned jí nadává
a to ji znervózňuje.
Ale než aby pohnula pusou,
jen na vás zírá.
To dělá.
Mluvím o tom proto,
že ta ryba je jako já.
Ne že bych měl spoustu kostí,
hodně smrděl a byl nepopulární.
Je mi přes 40
a většinu života jsem kolem lidí chodil po špičkách.
Víte, kolem koho chodím po špičkách nejvíc?
-Kang Ho-dong. -Kang Ho-dong.
To vám dlouho netrvalo.
Asi to každý ví.
Je to Kang Ho-dong.
Já jsem jen hrouz amurský
a on je drsný kranas, co měří aspoň metr.
Je obří.
Když chcete tuhle rybu přitáhnout navijákem,
jako by na vás řvala: „Nech mě bejt!“
Skoro to slyšíte. Tak je veliká.
Já jsem nedávno chytil kranase, co měl víc než metr.
Byl obrovský. Tohle jsem chytil.
Byl to speciální vánoční díl.
Navíjení bylo vážně namáhavé.
Ho-dong je takový kranas varietních show.
Ne jen tak ledajaký kranas,
ale kranas zabiják.
Jeho síla a energie nejsou žádná sranda.
Poprvé jsem ho potkal v show 2 Days & 1 Night.
- Dva dny! - Jedna noc!
Jedna noc!
Máte říct „dva dny“.
Teď každý pozná, že to točíme v Koreji.
Jak určitě víte,
všichni v téhle show byli skvělí a ze všech jsou hvězdy.
V show 2 Days & 1 Night jsme hodně kempovali.
Kempovali jsme vlastně pořád.
Ke konci už mě to tak nebavilo, že jsem chtěl zkusit něco nového.
Tak jsem zkusil noc v chládku.
Myslel jsem, že to bude lepší.
Sung-kwangu, ty tleskáš.
Proto jsem odešel z té show.
Nejprve
to bylo dost těžké.
V show Gag Concert bylo vše naplánováno.
Ale ve varieté jsem netušil, co mám dělat.
Při natáčení jsem se nemohl
ani podívat do kamery.
Zíral jsem celou dobu na kranase.
Pokukoval jsem po Ho-dongovi,
protože jsem netušil, co dělat.
Řekl jsem si: „Budu dělat jen to, co mi řeknou.
Nebudu se moc snažit být vtipný.
Udělám jen svou práci.
To zvládnu.“
Jednou mě kranas, Ho-dong,
poprvé pochválil.
Že dobře řídím.
Někteří z vás to asi vědí.
„Ani jsem si nevšiml, že brzdíš. Jak to auto zastavilo?
Zatočili jsme vlevo, ale nic jsem necítil.
Jak jsme dojeli do provincie Kangwon tak rychle?“
Moje pracovní auto tehdá
byla Kia Carnival, jako spousta celebrit.
Hodně parádní mini dodávka.
Aut jsem vyměnil asi šest.
Dávali mi do auta kamery
a používali hodně izolepy.
Dneska už mají lepší vybavení.
Tehdá používali izolačku na všechno.
A izolačku nikdy úplně nesundáte.
Jednou jsem si v dodávce zdřímnul.
Když jsem se vzbudil a chtěl vylézt ven,
nehnul jsem rukou, jak byla přilepená ke zbytkům izolačky.
Izolačka umí spojit navždy
dokonce i nešťastný pár.
Izolačka je vážně skvělá.
Jsem jenom člověk,
a tak mě dlouhé řízení unavuje.
Jednou jsem řídil dost hodin.
Ale ostatní v dodávce…
Na co tam mám kamery? Nikdo se mnou nemluvil.
Všichni tvrdě spali s pusami dokořán.
Un Dži-won se mlátil hlavou o okno,
ale stejně se neprobudil.
Ho-dongovo chrápání je ohlušující.
Štvalo mě to. Nikdo se mnou nepromluvil.
„Myslí, že jsem jejich řidič? Jakou mám v tomhle týmu roli?“
Okolo řeky Tong je krásná krajina.
Ale musíte řídit opatrně, nebo sjedete z útesu.
Říkal jsem si: „Mám sjet z útesu?
Byl by ze mě hlavní moderátor.
Najmu si šest oblíbených lidí a 2 Days & 1 Night bude moje.“
A jak jsem na to myslel,
uviděl jsem Sung-giho
na zadním sedadle.
Spal jako andílek,
ani nedutal.
To jsem mu nemohl udělat.
Ještě něco. Koukl jsem na Ho-donga.
I kdybychom spadli z útesu, on má hlavu jako helmu.
Takže kdyby přežil,
asi víte, co by se stalo.
Přál bych si, abych umřel, než muset mluvit s ním.
Tak jsem nakonec změnil názor
a zase se takhle usmíval.
Nemáte tušení, jak moc jsem tenkrát řídil.
Nesnáším řízení. Pořád se tomu vyhýbám.
I když nejsem opilej,
tak používám šoféra, abych nemusel řídit.
Používal jsem šoféry tak moc,
že jsem se pro ně stal dokonce modelem.
Raz, dva, tři, čtyři.
Telefonní číslo, je stále stejné…
Na obou stranách.
Tak se to stalo.
Lidé by také měli být z obou stran stejní.
Ale s Ho-dongem se to má tak,
že když ho někdo zaujme,
umí z něj udělat hvězdu.
Pamatujete si, jak pořád řval „Sung-gi“?
Také jsem ho zaujal.
To jsme natáčeli naši první show.
Začali jsme se představovat.
„Ahoj, já jsem Un Dži-won.“
Sung-gi zmínil jeho píseň „You're My Girl“.
Nevím, jestli vůbec nějakou holku měl. Nevadí, šlo to skvěle.
Pak přišla řada na mě.
Ho-dong náhle řekl: „Vážení.
Nejlepší komik naší doby.
Tenhle chlap rozesměje všechny,
jenom se představí.
Tak si ho poslechneme.
Určitě vás nezklame.“
Zakládal mi na průšvih.
Víte jak to myslím, ne?
Polil mě studený pot.
Pořád mám ještě noční můry.
Ale víte co? Zvládl jsem všechny rozesmát.
„Dobrej, lidi.“
Ten pozdrav mi vynesl i reklamu.
Tehdy jsem chodil já po špičkách kolem Ho-donga.
Ale teď chodí
i Ho-dong po špičkách kolem mě.
„Su-kune, dej si ruku na tvář.
Já ti dám jako facku.“
Pak mi dá facku a já to budu předstírat.
Předtím mě prostě zavolal a dal mi facku.
Teď je se mnou opatrnější.
Ale nebýt Ho-donga,
nedotáhl bych to takhle daleko.
Ale někteří z vás si asi pamatují hlavně tohle.
V show 2 Days & 1 Night,
jsme jednou jeli na výlet a dávali si společně čaj.
Někdo přinesl kaki ovoce.
Ale nesnědli jsme je hned.
Ho-dong se najednou zeptal:
„Ví někdo, jak se řekne kaki anglicky?“
Kdyby Sung-gi znal odpověď, bylo by po všem.
Nebyla by to sranda.
Ale Sung-gi neměl tušení.
Nikdo neznal odpověď.
Cítil jsem šanci udělat srandu.
„Nikdo to nevíte?
Opakujte po mně.
Chořký.“
Všichni se rozesmáli.
Ho-donga to děsně bavilo.
„A co mandarinka anglicky?“
„Kíselý.“
„Kíselý.“ To bylo dokonalé.
Rozhodoval jsem se mezi
„kíselý“ a „čedžu“.
Nešlo to.
Řeknu jakékoli ovoce.
Meloun anglicky?
Jednou slabikou „pliv“.
Co dál?
- Cože? - Banán.
To je už anglicky.
Korejský meloun? Páni.
To bude delší.
„Pecky v trusu.“
To je anglicky „korejský meloun“.
Nedělejte, že nerozumíte.
Chodím kolem Ho-donga dost po špičkách,
ale nedávno jsem potkal někoho dalšího,
kdo mě k tomu taky donutil.
Ukážu vám ho.
Je to tahle osoba.
Je extrémně jedovatý
a pořád naštvaný.
Když nafoukne tváře,
je připraven kdykoli zaútočit.
Je to komik I Kjung-kju.
Nedávno jsem ho potkal a řekl mu:
„Dělám komediální show pro Netflix.
Jmenuje se Smyslový kouč.“
A on říká: „Co? Smyslový kouč? Co to je?“
Řval na mě, i když mohl mluvit v klidu.
Ptám se, jestli ho mohu ukázat jako rybu fugu.
„Ne! Nejsem obyčejná ryba fugu. Jsem pruhovaná fugu!
Je výborná.
Ale její jed tě může zabít.“
Je moc milý na ty, co jsou na něj hodní.
Ale když ho naštvete, tak vám jde o život.
Pořád se mračí.
Je vždy připraven zaútočit.
Jako by měl na čele izolačku.
Chodíme spolu na ryby
a jeho všechno štve.
Štve ho hezké počasí
a štve ho i déšť.
Štve ho kapitán lodi, když neberou.
„Proč rybaříme dneska?“
Štve ho, když někomu zabere ryba.
A když ulovíme hodně,
štve ho, že ho bolí ruka.
Občas, když jsme na lodi dlouho, unaví se.
Pak zavtipkuje a vy to musíte poznat.
Musíte zjistit, jestli vtipkuje, nebo je vážný.
A protože s ním trávím dost času,
hned poznám, jestli vtipkuje.
Na rybách
na mě najednou zařve: „Na co čumíš?“
A já hned odpovím. „Na co čumíš ty?“ „Na Kjung-kjua.“
„Co jsi zač?“ „Tvůj kolega komik.“
„Koukni na sebe.“ „Dobře, koukni na mě.“
„Koukni na mě.“ Kjung-kju se rozesměje.
Má takovou radost, že hraju jeho hry.
Ale někteří to nepoznají.
Když Kjung-kju vtipkuje, je to poznat, protože zní extra naštvaně.
„Na co čumíš?“ Dělá si srandu.
Někdy zní trochu vážněji.
„Na co čumíš?“
To znamená, že nemá náladu
a vážně chce, abyste na něj přestali zírat.
Ale někteří lidé to nepoznají.
Nebudu ale nikoho zmiňovat jménem.
„Na co čumíš?“
„Co myslíš?
Moje rohovka tě skenuje a koukám na tebe.
Máš s tím snad problém?“
To říkají.
- Dži Sang-rjol. - Správně. Dži Sang-rjol.
A Kjung-kju pak řekne: „Co je to s tebou?
To se nedá ani vysílat.
Zbláznil ses?“
Je důležité poznat signál.
Jsem už jeden ze starších komiků.
Vystupuju normálně v telce s Ho-dongem a Kjung-kjuem,
tak to může vypadat, že jsem mladý,
ale jsem už jeden z těch starších.
Když natáčíme,
musím občas chodit po špičkách kolem mladších lidí.
Dělám často pořady s chlapeckými kapelami.
Chodívám do práce v ležérním oblečení.
Ale to, co dnes nosí ti mladí,
mi přijde ujeté.
Prostě tomu nerozumím.
Jsou to všechno designové hadry, ale nechápu to.
O kom myslíte, že mluvím?
Song Min-ho. Teda MINO.
Obléká se tak nazdobeně.
Teenageři a lidé kolem 20 to milují.
Ale já to nechápu.
Jsou to všechno designové hadříky.
MINA zdravím takhle.
„Čau, PZ!“
„PZ, jak se vede?“
On se ptá: „Co znamená PZ?“
Já řeknu: „To znamená pozlátko.“
Nosí tolik šperků.
To se vám líbí. Asi jste fanoušci MINA.
Myslel jsem, že když nás sledují všechny věkové kategorie,
měl by se obléct trochu střízlivěji.
Ale když řeknu: „Co to máš na sobě?“, odpoví: „To je můj styl.“
Mladí se ke mně teď chovají tak, jako já ke Kjung-kjuovi.
Donutilo mě to se zamyslet.
„Všichni mají své styly.
Než abych hledal chyby, měl bych je brát takové, jací jsou.“
Dřív bylo ještě důležitější číst při natáčení TV pořadů
správně signály.
Měli jsme točit skrytou kameru,
ale ty kamery byly všechny vidět.
Pak přišel telefonát.
„Půjčíte mi 40 milionů wonů?“
Ale protože vidíte kamery,
řeknete: „Jasně. Pošlete mi číslo účtu.“
Kdo tohle dělá? Víte, co se děje,
ale předstíráte, že nemáte tušení.
Tehdy byly oblíbené pořady s hypnózou,
ale bylo to tak trapné.
Smějete se, protože si to pamatujete.
Já a pár komiků jsme seděli v šatně
a vešel producent.
„Ten hypnotizér je machr.
Otestovali jsme ho a zhypnotizoval všech deset členů štábu.
Jeden viděl svou zesnulou matku,
další řekla, že byla v minulém životě princezna.
Zabralo to u všech deseti.“
Proč nám to říkal?
- Abyste to nezkazili. - Snažil se nám říct,
abychom to nezkazili.
Neříkal to ale přímo.
A já ten signál rozpoznal, takže jsem šel dovnitř.
Pak to začalo.
„Pozorujte tu kuličku.
Až řeknu Red sun, usnete.
Red sun!“
Normálně usnete asi takhle.
Ale já se moc snažil.
„Red sun!“
Mně spadla hlava. To dělají všichni komici.
Pořád jsem myslel na tvář toho producenta.
Tak jsem se snažil.
„Na co se mě hypnotizér bude ptát?
Co mám odpovědět?“
Měl jsem hlavu plnou takových otázek.
Hypnotizér se mě zeptal:
„Su-kune, kde teď jste?“
„Vedle vás.“
„Jsem hned vedle vás.“
„Kdo je s vámi?“
„Kdo jiný? Vy. Jsme tu jen my dva.“
Kdybych tohle řekl, bylo by to k popukání.
Ale nemohl jsem.
Řekl jsem mu: „Vidím komín.
Někdo zatápí v kotli.“
„Kdo je to?“ „Myslím, že moje babička.
Ona pláče.“
Nebyl jsem zhypnotizovaný.
Vymýšlel jsem si to.
Ptal se mě dál.
„Proč pláče?“
„Kvůli vám.“
To jsem chtěl říct, ale nemohl jsem.
Řekl jsem: „Nemám ponětí.
Prostě brečí.“
To hypnotizéra ujistilo, že jsem úplně zhypnotizován.
Něco mi podal.
Vzal jsem to a vonělo to jako cibule.
„Od teď bude vše, co vezmete do úst,
chutnat jako lahodné jablko.
Budete jíst jablko.“
Ale byla to očividně cibule.
Nacpal mi jí do pusy.
Ale já ji cítil.
Kousl jsem si.
Rozplakala mne.
Ale nemohl jsem říct, že to byla cibule.
„Co je to?
Tak lahodné jablko jsem nikdy neochutnal.
Babi, dej si taky.
Na, babičko.“
„Co říká?“
„Ty blázne. Tohle mám jako jíst?“
„Tohle řekla,“ řekl jsem já jemu.
Pochopil to a řekl: „Teď se probouzíš.“
Producent vzadu vypadal spokojeně.
Dal mi signál.
Ti, kteří signály nechápou,
ti se zašklebí hned, jak si kousnou do té cibule.
Kousnou si znovu a zase se šklebí.
Až když snědí pět cibulí, tak konečně řeknou: „Je to vynikající.“
Nepoznají ten signál.
Při natáčen TV show musíte poznat signál.
Já jsem v tom dobrej,
tak jsem myslel, že budou i moje děti.
Ale s geny to asi nemá co dělat.
Já se to vlastně naučil sám.
Můj syn, Tche-džun, dělá gymnastiku.
Je můj nejstarší.
Myslím, že se to jmenuje Tkačev. Ukážu vám pár fotek.
Tady cvičí gymnastiku.
Je v sedmé třídě.
Koukejte na to. Je ve vzduchu.
To je gymnastika. Koukejte na to.
Je na vodorovné tyči.
Je tak statečný. Zvládá nejrůznější věci.
Jednou jsem ho slyšel se smát v pokoji.
Znělo to, jako by se někoho na něco ptal.
Šel jsem se podívat
a on sledoval živé vysílání online.
Vypadalo to, že tam jsou stovky diváků,
ale byli tam jen tři.
Můj syn byl nejaktivnější účastník.
Jednoho dne mi vážně řekl:
„Tati, já chci do USA.“
Myslel jsem, že konečně dospívá.
Určitě si chce rozšířit obzory,
naučit se anglicky a zažít nové věci.
Tak jsem se rozhodl, že ho podpořím za každou cenu.
Ptám se ho:
„Tche-džune, proč chceš jet do USA?“
A on říká: „V USA je spousta vodorovných tyčí.“
Je to pravda?
Musí tu být někdo z vedení Netflixu.
Mám na ně jednu otázku.
„Kolik vodorovných tyčí…
Kolik železných tyčí je v Americe?“
Netuším, kdo mu to řekl.
Dnes je další živé vysílání, tak se zeptám jeho.
Tche-džun k němu vzhlíží.
Budu jeho čtvrtý divák.
On musí znát odpověď.
To jsem si uvědomil, že chytrost není vrozená.
Mám ještě jednoho syna
a ten je víc jako já.
Jednou jsem si dával skleničku.
Má žena a dva synové byli se mnou a já synům vážně říkám:
„Maminka s tatínkem si postaví domeček na venkově
a budou tam žít až do smrti.
Když maminka zemře první, půjdu za ní.
To je náš plán. Vy si dělejte, co chcete.
Zapomeňte na vodorovné tyče.“
Řekl jsem jim to vážně, aby se probrali.
„Necháme vám ale nějaké peníze.“
Můj druhý syn, Tche-so, říká: „Tati, nemůžete nás tu jen tak nechat.“
Ptám se ho: „Proč ne?“
A on říká: „Nejdřív nám řekni, kde jsou ty peníze.“
To mě hrozně pobavilo.
Vážně to řekl.
Je bystrý. Chce to vědět.
Tche-džun, můj nejstarší syn, je určitě vyspělejší.
„Hele, tebe zajímají víc peníze
než táta s mámou? Je to možné?
Důležitější je, že jsou zdraví a s námi.“
Potom se mě ptá: „Tati, budou na venkově vodorovné tyče?“
To jsem si vymyslel.
Líbilo se vám to?
Myslím, že moje bystrost je daná tím,
jak jsem vyrůstal.
Tolikrát jsem měnil školu.
Na závěrečné besídce základky jsem byl dvakrát.
Na všech fotkách z dětství
po někom pokukuju.
Kam se to dívám?
Koukejte na to.
Kam se ten kluk dívá?
Na někoho kouká.
Jednou,
ještě na základce,
jsem si hrál s kamarády.
Byl jsem ve třetí nebo ve čtvrté.
To je moje škola. Hrál jsem fotbal.
Najednou přijel na školní dvůr kultivátor.
Na tom kultivátoru
byla malá skříň.
Ano, asi taková.
Řekl jsem „malá“ skříň.
To je dobré. Nechte to.
Na kultivátoru byl i elektrický větrák.
Ten taky nebyl tak veliký.
V pohodě. Nechte to.
Je to elektrický větrák.
Takže tenhle kultivátor najednou přijel.
Myslel jsem, že je to nějaký starý cvok.
Hrály si tam děti a mohlo dojít k úrazu.
Proč tam jede s kultivátorem?
Podíval jsem se blíž a byl to můj táta.
Můj táta na kultivátoru
plném těch věcí.
Takže… Moment, neměl čepici.
Nevadí. Dělejme, že ji měl.
Prostě to byl on.
Řekl mi, ať si naskočím.
Povídám kamarádům: „Uvidíme se zítra.
Promiňte, odcházím dřív.“ Jako obvykle.
Pak jsme odjeli.
Ale táta vyjel na opačnou stranu od domova.
Kultivátor jel dál.
Dál a dál.
Můj táta se občas otočil.
Ne proto, aby se ujistil, že tam jsem,
ale jestli nespadl ten větrák.
Ani jsem se ho neptal. Jen jsem tam vzadu seděl.
Dojeli jsme do úplně jiné čtvrti.
Řekl mi: „V tomhle domě budeme ode dneška bydlet.“
Poblíž byla malá škola.
„Do té školy budeš od zítra chodit.“
Nerozuměl jsem, co se děje. Potom přišla paní.
Už jsem ji v okolí párkrát viděl.
Táta povídá: „To je teď tvoje maminka.“
Ale já už maminku měl.
Počůrával jsem se i na druhém stupni.
Bylo to proto,
že můj táta a nevlastní…
Říkával jsem jí „paní“, ale teď je to „máma“.
Už je stará a s tátou žije desítky let.
Nechodil jsem na záchod, abych je náhodou nevzbudil.
Můj táta mi občas, z nějakého důvodu, zamával rukou
před obličejem, aby zjistil, jestli spím.
Nevím, proč to dělal.
Prostě tohle dělal.
Nevím proč.
Pochybuju, že zkoušel, jestli žiju.
To se dělo celé měsíce.
V noci mi mával rukou před obličejem.
Dodnes netuším, proč to dělal.
Byl jsem na to moc mladý.
Přes svátky jsem tátu navštívil
a zrekonstruoval tu scénu.
Tady je fotka.
To je během oslav Nového roku.
Jsem mimo záběr, že? Vysvětlím vám to.
Nenašel jsem nikoho, kdo by nás vyfotil.
Tátovi je 80 a je tam v okolí nejmladší.
Tohle fotil 90letý pán, co šel zrovna okolo.
Mačkal ten čudlík moc dlouho a nakonec natočil videa.
Netuším, co mačkal, ale nechal mi na telefonu osm selfíček.
Některé fotky ukazují jen část kultivátoru.
Tohle je ta nejlepší, co máme.
Chtěl jsem znovu stvořit ten moment,
kdy jsem se táty zeptal: „Tati, kam jedeme?“
A přesně takhle vypadal i tehdy.
Jeho syn je úspěšný a někdy mu dává i peníze,
tak by se mohl smát víc, ale on je pořád zapšklý.
Zanedlouho po té fotce
táta onemocněl
a prodělal vážnou operaci.
Nevím, jestli to tu mám říkat,
ale minulý týden…
se zase uzdravil.
Volali mi.
Je zas úplně zdravý.
Táta kolem mě nikdy nechodí po špičkách.
Vždy jde do plnejch, ať se děje cokoli.
Jednou, ještě na základce,
jsem se vzbudil a táta tam nebyl.
S bráchou jsme zpanikařili.
Neměli jsme co jíst,
tak brácha uvařil, co uměl.
Za tři dny se táta vrátil.
„Tati, kdes byl?“ „Šel jsem na výlet.“
Šel na výlet.
„Proč jsi nám nenechal nějaké peníze?“ „Nenašli jste je?“
Z rohu malé místnosti
zvedl 5 000 wonů a dal nám je.
Zmuchlal je a hodil je tam.
Jednou bylo před Štědrým dnem.
Táta povídá: „Ach, zítra jsou Vánoce.“
Nic víc neřekl.
Řekli jsme si: „Táta ví, že jsou zítra Vánoce?“
Tak jsme v noci před spaním vzali tátovy vojenské ponožky.
Takové ty obrovské.
A před spaním jsme je pověsili.
Ráno jsme zjistili, že si je táta natáhl a odešel.
Vzal si je a odešel.
Asi chtěl na Štědrý den nosit tlusté ponožky.
To je jediná vánoční vzpomínka, co s bráchou máme.
Jenou potřebovali do TV pořadu fotku z mých prvních narozenin.
Volal jsem tátovi a ptal se, jestli nějakou má.
„Ne.“ „Proč ne?“
„Neslavili jsme to.“
Nakonec jsem si musel půjčit fotku od Pjung-mana.
Vypadal ze všech nejvíc jako já.
Zeptal jsem se ho, jestli má nějaké fotky. Měl.
Pokud vím, tak jeho rodina taky nebyla zámožná.
To je Kim Pjung-man.
Kdo by to poznal? Tak jsem se zeptal táty.
„Vypadá jako já?“ „Jako by ti z oka vypadl.
Nikdo to nepozná. Vypadá chytře.“
Myslel jsem, že se mi omluví.
Ale jen řekl, že to vypadá jako já.
Když už mluvíme o dětech,
už jste viděli děti, co jsou jen stěží roztomilé?
Ne všechny děti jsou krásné a roztomilé.
Někdy přinesou kamarádi své děti.
A já řeknu:
„Panečku. Zlato.
Ten už je velký.
Jako by to bylo včera, cos byla těhotná.
Teda. A podívej, jak už je velký.“
Nemluvím o tom, jak to dítě vypadá. Jen o tom, jak je velké.
„Páni. Neuvěřitelné. Božínku.“
Chápete mě, ne?
Nechci nikoho urazit.
Někdy řeknete:
„Kluk bude…“ a rodiče na to: „To je holka.“
Pak říkám: „Kluk bude určitě další.
A jistě bude tak krásný jako tahle holčička.
Budeš skvělý táta.“
Musíte něco rychle vymyslet.
A je vždycky lepší předpokládat, že dítě je holka.
„Páni, podívejte na tu krásnou princeznu.“
I když je to kluk, matky to rády slyší.
„Aha, to je kluk? Ale je moc krásný.
Určitě je po tobě.“ Tím nikoho neurazíte.
Kolik dáváte jako svatební dar? Máte pravidla?
Pokud je to jen známý, 50 000 wonů.
Blízký přítel, 100 000 wonů.
Někdo z rodiny, 200 000 až 300 000 wonů.
Když už jste spolu pět šest let nemluvili,
stačí smajlík.
Smajlík bude stačit.
Když odpovíte a začnete konverzaci,
pak na tu svatbu už musíte jít.
Smajlík dá najevo, že s přátelstvím je konec.
Začínat konverzaci je špatný nápad.
Je to nejisté, co?
Známý mě pozval na svatbu,
tak jsem přinesl 100 000 wonů.
Můj kámoš ještě nevybral z bankomatu,
tak jsem šel s ním.
Ale viděl jsem, jak vybírá 200 000 wonů.
Jde o to, že jsme si s ženichem bližší než on.
Bál jsem se, že ženicha zklamu.
Tak jsem nakonec vybral 200 000 wonů navíc.
Myslel jsem, že musím dát víc.
Tak jsem jim dal 300 000 wonů.
Pak byla řada na mém kamarádovi,
ten požádal o čtyři obálky a dal 50 000 wonů do každé.
Dával to i za další kamarády.
Kéž by to dával první.
Pak bych dal jen 100 000 wonů.
Já to dával první a on si předá čtyři obálky.
Nikdo mi to nevrátil.
To naštve, ne?
Není to dost nejasné?
Nejsou to jen svatby. První narozeniny dětí jsou stejné.
Tak třeba Sung-kwang.
Řekněme, že mimčo mého milovaného kolegy slaví jeden rok.
Jsme si blízcí,
tak mu chci dát 1 000 000 wonů.
Jsem starší, takže je to jasné.
Dorazím na oslavu s milionem wonů.
„Gratuluji, Sung-kwangu.“
Ale vidím, že jeho žena je těhotná.
„Ale ne. Dám mu teď milion wonů
a budu mu muset dát milion i příště. Tak počkat.“
Odejdu na záchod a vyndám 500 000 wonů.
Dám Sung-kwangovi 500 000 wonů.
Protože to samé budu dělat za rok.
Tak já to teď dělám.
Když se doslechnu o narozeninové oslavě, ptám se:
„Nemám ti to odmoderovat?“
Když moderuju… Víte jak to myslím, ne?
Zaplatí mi.
Tak se snažím, abych to uváděl, abych nemusel dávat dar.
Býval jsem volnočasový instruktor.
Vedl jsem kroužky v mnoha regionech.
Regiony mají různá nářečí.
Čchungčchongské nářečí je nejzajímavější.
„Zapomeniu. Přestaniu. Pojdiu.“
Všechno tam končí na „iu“.
„Další přichází IU.“ Asi takhle.
Ne všechno ale končí na „iu“.
Nářečí v Čchonanu a Asanu je hodně zajímavé.
Můj kamarád Sang-won tam bydlí.
Když odjíždím, říká mi: „Už jedeš?
Zůstaň u nás na jídlo, he?“
„Zůstaň u nás na jídlo, he?“
„Co děláš přes svátky? Proč se nikdy neozveš, he?“
On mluví stejně,
jako zpěvák I Sung-čchul drží tón.
„Co děláš?
Stav se na kafe, he?“
Proč prostě neřekne celou větu pomalu?
První část řekne hrozně rychle
a druhou zase protáhne.
„Zastav se, až budeš mít chvilku, he?“
To je čchungčchongský dialekt.
Jsem zvědav, jestli tomu porozumí cizinci.
I v běžném životě
občas chodíme kolem lidí po špičkách.
Někteří možná ani nevěděli, zda dnes přijít.
Chtěl bych vám teď dát pár rad, jak se chovat.
Dnes jsem váš kouč.
Chtěl by někdo z vás
ode mě poradit?
Přihlaste se a já zodpovím vaše dotazy.
Ta slečna vzadu. Můžete.
- Mám si stoupnout? - Nechám to na vás.
Takže co vás trápí?
Jsem nejstarší dítě.
Z obou rodin.
- Myslíte z máminy a tátovy strany? - Ano.
Páni, aha.
Nevím, jestli je to tím, ale necítím se doma pohodlně.
Pořád doma chodím po špičkách.
- A? - A vždycky řeším spory.
- Takže se doma necítíte v pohodě? - Ano, doma.
Jsem pár dní z domova,
moje rodina se rozhádá a pak je to nepříjemné.
- Bydlíte s rodiči? - Ano.
- Není to jako moje rodina, že? - Ne.
- Tak to není. - Tak co tedy?
Nemůžu si doma odpočinout.
Pořád chodím kolem po špičkách.
I když spolu rodiče jedí,
tak na sebe zvyšují hlasy
a já musím jít a sednou si k nim, ale moje sestra…
Omlouvám se, ale s tím vám asi nedokážu pomoct.
Když se rozhodnete odejít, pomohl bych vám najít bydlení.
- Máte nějaké sourozence? - Mám mladší sestru.
- Jak je stará? - Je jí 20.
- Ona nechodí po špičkách? - Ne.
Tak žijte jako ona.
Je to jednoduché.
Proč byste měla nést veškerou zodpovědnost?
Jste nejstarší dítě z celé rodiny,
tak je jasné, že na vás rodiče spoléhají.
- Ano. - A to nemůžete ignorovat.
Je to v pořádku, když je to rodina.
Chodit po špičkách je horší v práci nebo tak,
ale v rodině to není tak hrozné.
To je jen způsob komunikace, není?
Kdyby se vaši nehádali,
tak s nimi nikdy ani nepromluvíte.
Byla byste pořád v pokoji u telefonu.
Hádají se schválně, aby s vámi mohli mluvit.
Oni tak spojuj rodinu.
Konverzace je dnes vzácnost.
Mluvíme jen o sobě.
Vaši rodiče používají dost vyspělou techniku.
Nejsou rozvedení a tak. Pořád žijí spolu.
- Potřebujete izolačku? - Ne.
Že ne. Tak je to v pohodě.
- Držím vám palce. - Děkuji.
Když o tom můžete klidně mluvit, není to vážný problém.
Někdo jiný?
Pán tady vpředu.
Loni jsem dokončil vysokou
a teď hledám práci.
Ale protože už rok nepracuji,
musím doma chodit po špičkách.
O svátcích se mě tety ptají,
- kdy už si najdu práci. - Jasně.
Na to se vás ptají, ano?
Naštěstí jsem letos kvůli pandemii
nenavštívil příbuzné.
Oddychl jsem si, že nemusím vidět babičku a tety.
Takže chcete, aby pandemie nekončila?
Ne, tak to není.
Měla by skončit brzy, abych snadněji našel práci.
V to moc doufám.
Ale doma se necítím dobře.
Poradíte mi s tím?
Kolik vám je?
Je mi 27.
Jste mladý. Na vojně jste také byl.
Ten život je váš.
Dvacet sedm říkáte?
Kdo ví, zda to zvládnete v 28, 29 nebo 30.
Až se to stane, buďte hodný na své rodiče
a oni budou šťastní.
Můj táta zavěšoval hned, jak jsem mu zavolal.
Když jsem byl nikdo, hned mi zavěšoval.
Tak jsem ho nenavštěvoval. Vážně.
„Tvůj kámoš tenhle a tenhle byl automechanik
a teď je z něj manažer.
Co jsi v životě dokázal ty?“
Ale teď je jiný.
„Koukněte na tu oslavu, co pro mě Su-kun uspořádal.“ Takové to je.
Počkejte si, až to přijde. Jste rodina.
Vaše rodina má o vás jen starost.
Nehledají na vás chyby.
Nikdo s vámi nebude tak trpělivý, jako vaše rodina.
To je důležité. Vaše rodina.
Sung-kwangu, takové věci používej, jinak se to nebude líbit.
Někdo další? Jen se ptejte.
Ano. Ta slečna támhle.
Minulý listopad jsem našla práci.
Gratuluji.
Našla jsem práci hned po střední.
- Okamžitě? - Aha.
Podívejte na ni.
Když to zvládne ona, tak vy také.
- A dál? - Jsem o hodně mladší,
- než jsou moji kolegové a šéfové. - Ano.
A necítím se tam moc dobře.
O kolik jsou starší?
Asi o devět let.
Neoslovujete je podle jejich funkcí?
Ale kromě manažera a zástupce manažera
tam není moc jasná hierarchie.
Není tam mnoho různých úrovní.
A je tam víc mužů než žen.
Obyčejně je oslovuji křestním jménem nebo prostě řeknu „promiňte“.
A co pane a paní?
To zní nejlépe.
Když vás někdo o hodně mladší oslovuje v práci křestním jménem,
jako „Su-kune, mohl byste to udělat?“,
tak to jen prohlubuje propast. Nemyslíte?
Mě oslovují zdvořilostně.
- Kdo? - Moji kolegové.
Vstaňte a zakřičte: „Hned nechte těch zdvořilostí!“
Jsou zdvořilí, aby ukázali respekt.
- Chápu. - To je normální.
Jen proto, že jste mladší…
- Jak se jmenujete? - Jon-u.
„Jon-u. Pojď sem. Tohle udělej.“
To se nedělá, když s někým komunikujete.
Zasloužíte si úctu.
Jasně že k vám mají být uctiví.
A když respektují i nejmladší zaměstnance,
tak je to určitě dobrá společnost.
Nedá se nestarat o to, co si ostatní myslí.
Ale o čí myšlenky se máme starat nejvíc?
O ty naše.
Lidé se starají víc o vlastní myšlenky, než co si myslí ostatní.
Ale jen vy se můžete rozhodnout, o co se starat.
Poslední rada, kterou vám chci dát, je tato.
Žijte podle sebe.
Buďte tím, kým jste.
Nestarejte se, co si myslí ostatní.
Dělejte to, co chcete.
Bez ohledu na vaše pohlaví, věk
a v jaké fázi života jste.
Žijte život, jaký chcete. Nebojte se, co si kdo myslí.
Ať jste v jakékoli fázi života. A kde jsme my?
Jsme u konce show.
Ale nebuďte smutní.
Jestli Netflix umí číst signály,
tak udělají další takovou show.
Až bude po pandemii a my budeme moct mít větší publikum.
Určitě mi dají ještě větší příležitost.
A nakonec… jste připraveni?
Vypustíme holubice.
Koukejte nahoru. Opatrně, až je vypustí.
Tady jsou holubice, symbol míru.
Díky. Moc vám děkuji.
Překlad titulků: Petr Starý