Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
SVI NA SETU IMALI SU NEGATIVAN TEST NA COVID-19
PODUZETE SU SVE ZAŠTITNE MJERE
Trener za osjećaj. Da.
LEE SU-GEUN: TRENER ZA OSJEĆAJ
Prvi se put ovako osjećam.
Hajdemo. Trener za osjećaj.
LEE SU-GEUN
Ajme.
Čuo sam da je ovdje tiho.
Nisam očekivao pljesak.
Čini se da ipak nije tako tiho.
Da vidimo.
Voda izgleda čisto.
Ni ribe nisu loše.
Ali ne miču se baš.
Sve su učvršćene. Je li to zato što je još uvijek hladno?
Što to imam ovdje? Čuo sam da ribe lude za ovim.
Bit će ovo dobro. Pogledajte.
Platio sam 680 000 vona za ovo.
Dobro. Da vidimo što će zagristi.
Eno jedne. Čini se zainteresirana. Da, hajde.
Reagira na mamac.
Grize.
Ajme. To je to.
Čekaj.
To! Hajde!
Zagrizla je mamac! Zagrizla je!
Kvragu, ukrala je mamac.
Ne mogu vjerovati da je pobjegao samo s mamcem.
Sigurno zna da ga mora vratiti.
Dobro. Da vidimo.
Što sam danas ulovio? Puno toga.
Ova je još živa. Što je to?
Lubin. Ajme meni.
Još je živ. Nevjerojatno.
U slatkoj sam vodi ulovio morskog psa?
Halibut, losos, lubin…
Što je ovo? Koji vrag?
Ulovio sam čak i neka slova.
Pogledajte. Član benda.
Član Super Juniora.
Volite ovakve šale? Što je onda ovo?
Prvi sam put ulovio nešto ovakvo. Što je ovo?
Samo je ovako stavim?
Provjera.
Raspali.
Hej! Ho!
NongMill Kim!
NONGMILL KIM
Bok!
Trener za osjećaj Da, trener za osjećaj
Trener za osjećaj Trenirat će vaše osjećaje
Začepite i stanite u red
Trener za osjećaj Da, trener za osjećaj
Trener sam Posavjetovat ću vas
Pravi sam majstor S 20 godina iskustva
Svi su iznenađeni Ostali su bez teksta
Moj pokušaj hip-hopa Čini repere zavidnima
Su-geun je tu za mene Čak me dogurao do Netflixa
Strani fanovi prevode i prevode Ponosan sam Korejac
Profesor Lee dijeli mudrost Brzo zapisujte
Moj san je i san mog uzora I konačno se ostvaruje
Hej, buraz Reci što da radim
Hej, buraz Poslušaj
Hej, buraz Daj mi neki savjet
Bok svima Prvo ih pozdravi
Trener za osjećaj Da, trener za osjećaj
Trener za osjećaj Trenirat će vaše osjećaje
Začepite i stanite u red
Trener za osjećaj Da, trener za osjećaj
NongMill Kim!
Ajmo svi, „ho“!
Ho!
Sad „ho-ho“!
Ho-ho!
Ja kažem: „osjećaj“, a vi: „trener“.
-Osjećaj! -Trener!
Unatoč pandemiji,
NongMill Kim je potegnuo ovamo da mi pomogne.
Čak se i testirao na COVID-19.
Nos me je jako bolio.
Pljesak za njega.
-Hvala ti. To je NongMill Kim. -NongMill Kim!
Uskoro ćeš nastupati po Europi.
Netflixe, vidjet ćeš!
Upravo te gledaju u 190 zemalja.
Mnogi gledaju ovo.
Nego, vrijeme je da počnemo.
Dobro došli u Lee Su-geun: Trener za osjećaj.
Dajte scenu!
Ajmo, sceno!
PRETVARA SE U TRENERA ZA OSJEĆAJ
POSTOJE LI ZBUNJOLE KOJE TRENUTNO NE PLJEŠĆU?
Bok. Dobro došli.
Bok.
Dobro. Ja sam Lee Su-geun.
Iz globalnog su mi giganta Netflixa rekli da imaju nešto novca za potrošiti.
Zato sam se ovako obukao.
Nosim zlatnu trenirku.
Zlato od 18 karata.
A tek ovaj lanac.
Što piše? Mislim da je unajmljen.
Kako god.
Imam i zlatnu zviždaljku, jer sam trener.
Fino. Zar nije super?
Nego… Što je ovo? Odnesite to.
Odnesite već jednom. Gdje vam je pamet?
Nosi. Kako si mogao zaboraviti?
Što to radiš?
Tko si ti?
-Ajme. -Tko si ti?
-To je Park Sung-kwang. -Bok.
PARK SUNG-KWANG
Bahatim se svojom ekipom.
-U ekipi je i netko slavan. -Čekaj.
Što će ti mikrofon?
-Mislio sam da nastupam s tobom. -Iznenadio si me.
-Jesam? -Ali kad si se ničim izazvan spotakao…
Znao sam da si komičar.
Rekli su da uzmem kantu.
-Ali morao sam učiniti nešto, komičar sam. -Bravo.
Sljedeći bi nastup trebao biti tvoj.
-Moj? -Da.
Gledatelji bi mislili da su svi korejski komičari niski.
-I ti i ja smo niski. -Onda…
Trebao bi netko visok prije mene.
Taj ne bi stajao.
-Taj bi sjedio. -Tako je.
Čemu? Nema razlike.
Da. Bilo bi to pravo sijelo.
Nego, najljepša ti hvala.
-Hvala, Sung-kwang. -Hvala.
-Uživajte! -Dobro.
-Vidimo se. -Može.
Ponesi kantu i kapu.
Po čemu je ovo drugačije od Gag Concerta?
-Oprosti. -Europljani će biti u šoku.
-Žao mi je. -Ovo je stand-up.
-Trebao bi biti kvalitetan. -Da, stand-up.
-Možeš ići. -Dobro.
-Sjedni i uživaj. -Hoću.
Najljepša vam hvala, NongMille i Sung-kwang.
Na stand-up nastupima je inače više ljudi u publici.
Čak ste se i testirali na COVID-19 da me vidite.
-Je li vam udobno? -Da.
Onda se nećete puno smijati.
Ovih se dana pojavljujem u puno TV emisija.
Odnedavno pecam.
Naučio sam pecati u emisiji The Fishermen and the City.
Nije vam to ništa posebno.
Samo morate imati osjećaj.
Kad riba zagrize,
samo primijetite i povucite.
Ako se voditelj izdere na vas jer ste sve ulovili,
samo prestanite.
Prestat će prigovarati.
Opet će utihnuti. Treba znati stati.
Postoji riba koju zovu kesega.
Znate za nju? Ime joj zvuči kao „osjećaj“ na korejskom.
Vidite je na ekranu. Zar nije kul?
Samo mi ovo možemo.
Izgleda ovako.
Razlika je u dijalektu.
Često je love u slatkim vodama
i prilično je jaka.
Jednostavno ne zna stati.
Ima puno kostiju i jak riblji smrad.
Taknete li je, ruke će vam danima smrdjeti.
Pa ljudi psuju kad je ulove,
zbog čega joj bude neugodno.
Umjesto da pomiče ustima,
ona vas ošine pogledom.
To radi.
Pričam o ovome
zato što je ova riba baš poput mene.
Nije da imam puno kostiju,
niti previše smrdim, niti sam omražen.
Prešao sam četrdesetu
i veći sam dio života oko ljudi hodao kao po jajima.
Znate li zbog koga se najviše tako osjećam?
-Kang Ho-donga. -Kang Ho-donga
Odmah ste odgovorili.
Čini se da svi znaju.
Kang Ho-dong.
Dok sam ja obična kesega,
on je zastrašujući gof, dulji od jednog metra.
Ogroman je.
Kad pokušate izvući tu ribu,
čini se kao da se dere na vas: „Puštaj!“
Gotovo da to možete čuti. Tolika je.
Nedavno sam ulovio gofa duljeg od jednog metra.
Bio je ogroman. Ovo sam ulovio.
Bilo je to u posebnoj božićnoj epizodi.
Bilo ju je jako iscrpljujuće vući.
Ho-dong je gof zabavnih programa.
Ma kakav gof,
on je ubojiti grof.
Njegova moć i snaga nisu šala.
Upoznao sam ga u emisiji 2 Days & 1 Night.
-Dva dana! -Jedna noć!
Jedna noć!
Vi trebate reći: „Dva dana“.
Sad će svi znati da je ovo snimano u Koreji.
Kao što svi znate,
u toj su emisiji svi bili sjajni i postali zvijezde.
Puno smo kampirali u 2 Days & 1 Night.
Zapravo smo stalno kampirali.
To me je iscrpilo i htio sam probati nešto novo.
Pa sam pokušao stati sa svime.
Mislio sam da je bolje.
Sung-kwang, ti plješćeš.
Zato sam napustio emisiju.
Isprva
je bilo jako teško.
U Gag Concertu sve bilo isplanirano.
Ali u zabavnim programima nisam znao što da radim.
Tijekom snimanja
nisam mogao čak ni gledati u kameru.
Stalno sam buljio u gofa.
Škicao bih Ho-donga
jer nisam znao što ću.
Odlučio sam: „Radit ću samo što mi kažu.
Bez usiljenih šala.
Samo ću raditi što treba.
Mogu ja to.“
Jednoga mi je dana gof, Ho-dong,
po prvi put uputio kompliment.
Za vještu vožnju.
Neki vjerojatno već znaju.
„Nisam ni primijetio da si kočio. Kako je auto stao?
Skrenuli smo ulijevo, a nisam ništa osjetio.
Kako smo već došli u pokrajinu Gangwon?“
Moje je poslovno vozilo tad bio
Kijin jednovolumen, čest izbor slavnih.
Baš svečan jednovolumen.
Mijenjao sam aute šest puta.
Postavili bi kamere u moj kombi
uz puno lijepljenja.
Danas se koristi bolja oprema.
Tad se sve lijepilo trakom.
Tu je traku nemoguće skroz ukloniti.
Jednom sam zakunjao u kombiju.
Kad sam se probudio i pokušao izaći, nisam mogao
pomaći ruku jer je zapela za ostatke ljepila.
Ljepljiva traka može
trajno spojiti čak i nesretan par.
Stvarno je nevjerojatna.
Pošto sam samo čovjek,
umorim se kad puno vozim.
Jednom sam vozio satima.
Ali ostali u kombiju…
Čemu kamere? Nitko nije pričao sa mnom.
Svi su spavali kao klade, otvorenih usta.
Eun Ji-won je stalno udarao glavom o prozor,
no nije se budio.
Ho-dongovo je hrkanje paralo uši.
Bjesnio sam. Nisu mi se ni obratili.
„Zar misle da sam im vozač? Koja je moja uloga u ovom timu?“
Krajolik uz rijeku Dong je divan.
No treba voziti oprezno, inače možeš sletjeti s litice.
Pomislio sam: „Da se sjurim s litice?“
Postao bih glavni voditelj.
Pa angažirao šestero najdražih i preuzeo 2 Days & 1 Night.
Razmišljajući o tome
uočio sam Seung-gija
iza sebe.
Spavao je poput anđela,
nije proizvodio ni zvuka.
Zbog njega to nisam mogao učiniti.
I još jedno. Pogledao sam Ho-donga.
Čak i da smo sletjeli, glava mu je poput kacige.
Pa, ako bi preživio,
možete pogoditi što bi se dogodilo.
Radije bih bio mrtav nego se suočio s njim.
Naposljetku sam se predomislio
i opet se mogao onako smijati.
Nemate pojma koliko sam tada vozio.
Dosta mi je vožnje. Još uvijek je izbjegavam.
I kad nisam pijan
koristim uslugu vozača, da ne moram voziti.
Toliko sam koristio tu uslugu
da sam im postao zaštitno lice.
Je'n, dva, tri, čet'ri.
Broj telefona isti…
-Na obje strane -Na obje strane
Tako se dogodilo.
I ljudi bi trebali biti isti na obje strane.
No, kod Ho-donga je stvar u tome
da, kad mu netko zapne za oko,
zna napraviti zvijezdu.
Sjećate se da je stalno vikao: „Seung-gi“?
I ja sam zadobio njegovu pažnju.
Snimali smo baš prvu uvodnu scenu.
Predstavljali smo se.
„Bok, ja sam Eun Ji-won.“
Seung-gi je spomenuo svoj hit „Moja cura“.
Ne znam je li tad imao curu. Svejedno. Sve je bilo u redu.
Došao je red na mene.
Ho-dong je iznenada rekao svima:
„Najbolji komičar našeg vremena.
Ovaj nevjerojatni čovjek može nasmijati svakoga
i kad se samo predstavi.
Čujmo što ima za reći.
Nećete biti razočarani.“
Namještao mi je neuspjeh.
Razumijete me?
Oblio me je hladan znoj.
Još uvijek imam noćne more.
No znate što? Uspio sam ih sve nasmijati.
„Kako smo, ekipo?“
Zbog tog sam pozdrava čak angažiran za reklamu.
Tad sam ja oko Ho-donga hodao kao po jajima.
No danas
i on oko mene hoda kao po jajima.
„Su-geune, stavi ruku na lice.
Pravit ću se da sam te pljusnuo.“
Pljusnuo bi me, a ja bih glumio.
Prije bi me pozvao i odmah me pljusnuo.
Sad je oprezniji sa mnom.
No da nije bilo Ho-donga,
ne bih bio gdje sam danas.
No najviše od svega, neki se možda sjećaju ovoga.
U 2 Days & 1 Night
smo jednom otišli u odmaralište i zajedno pili čaj.
Netko je donio kakije.
Umjesto da ih odmah pojede,
Ho-dong je iznenada pitao:
„Zna li itko kako se prevodi 'kaki'?“
Da je Seung-gi znao, to bi bilo to.
Ne bi bilo smiješno.
No činilo se da ni on nema pojma.
Nitko nije znao.
Pomislio sam da mi je to prilika da se našalim.
„Nitko ne zna odgovor?
Ponovite za mnom.
'Gor-ko'“.
Svi su prasnuli u smijeh.
Ho-dong također.
„A 'mandarina'?“
„Kis-elo“.
„Kis-elo“. Savršeno.
Zapravo sam birao
između „kis-elo“ i „Je-ju“.
Teška odluka.
Ne znam imena voća.
A „lubenica“?
Jedan slog, „pljuc“.
Što još?
-Što? -„Banana“.
U svakom jeziku isto.
„Korejska dinja“? Ajme.
Pomalo dugačak prijevod.
„Koštice u kakici“.
To bi bio prijevod „korejske dinje“.
Ne glumite da ne razumijete.
Dugo sam oko Ho-donga hodao kao po jajima,
no nedavno sam upoznao još jednu osobu
oko koje hodam kao po jajima.
Pokazat ću vam.
To je ova osoba.
Izuzetno je otrovan
i uvijek ljut.
Napuhanih je obraza
uvijek spreman za napad.
To je komičar Lee Kyung-kyu.
Upoznao sam ga i rekao mu:
„Pripremam stand-up za Netflix.
Zove se Trener za osjećaj“.
A on će: „Ha? 'Trener za osjećaj'? Što je to?“
Vikao je, a mogao je govoriti mirno.
Pitao sam ga smijem li ga prikazati kao napuhaču.
„Ne! Nisam obična napuhača, nego prugasta.
Ukusna je.
Ali njezin te otrov može ubiti.“
Izuzetno je dobar prema onima koji su ljubazni prema njemu.
No ako mu staneš na žulj, možeš nastradati.
Uvijek je namršten.
I spreman na napad.
Kao da ima ljepilo na čelu.
Zajedno pecamo
i sve ga uzrujava.
Uzrujava ga lijepo vrijeme,
a i kiša.
Ljuti se na kapetana ako ribe ne grizu.
„Zašto smo tu danas?“
Ljuti se ako nekome grizu.
A kad ulovimo puno,
ljuti se jer ga bole ruke.
Ponekad, kad provedemo puno vremena na brodu, se umori.
Pa se našali. Važno je to primijetiti.
Moraš dokučiti šali li se ili je ozbiljan.
Provodim baš puno vremena s njim,
pa odmah znam šali li se ili ne.
Dok pecamo,
zna iznenada viknuti na mene: „U što buljiš?“
Odmah odgovorim. „U što buljiš?“ „U Kyung-kyua.“
„Što si ti?“ „Tvoj kolega komičar.“
„Gle ti njega.“ „Može, gle ti mene.“
„Gle.“ Kyung-kyu prasne u smijeh.
Tako je sretan što surađujem.
No neki ne znaju to prepoznati.
Lako je kad se Kyung-kyu šali, jer on tad zvuči jako agresivno.
„U što buljiš?“ Šali se.
Ponekad zvuči ozbiljnije.
„U što buljiš?“
To znači da je loše raspoložen
i da zaista želi da prestaneš buljiti u njega.
No neki to ne shvate.
Ali neću navoditi imena.
„U što buljiš?“
„Što misliš?
Moja te rožnica skenira i gledam u tebe.
Tebi je to neki problem?“
To kažu.
-Ji Sang-ryeol. -Tako je. To je Ji Sang-ryeol.
Onda Kyung-kyu kaže: „Što ti je?
To ne možemo prikazati.
Jesu li ti sve na broju?“
Važno je znati to prepoznati.
Ja sam sad jedan od starijih komičara.
Na TV-u sam najčešće s Ho-dongom i Kyung-kyuom,
pa možda mislite da sam još uvijek mlad,
no sad sam jedan od starijih.
Kad snimam,
ponekad moram hodati kao po jajima oko mlađih od sebe.
Često radim s K-pop bendovima.
Na posao uglavnom dolazim ležerno obučen.
No odjeća koju nose mladi
izgleda mi čudno.
Baš ne razumijem.
Sve je to odjeća s potpisom, ali ne shvaćam.
Što mislite, o komu govorim?
O Song Min-hou. To jest, o Minou.
Oblači se baš raskošno.
Tinejdžerima i mladima se to sviđa.
Ali ja to ne shvaćam.
Sve je to odjeća s potpisom.
Ovako pozdravljam Minoa.
„Hej, BB!“
„BB, što ima?“
On me pita: „Što znači BB?“
Ja kažem: „Bling-bling.“
Nosi tako puno nakita.
Sviđa ti se to. Sigurno si njegov fan.
Pošto nas gledaju ljudi svih dobnih skupina, mislio sam da bi
bilo bolje da se oblači prikladnije.
No kad pitam: „Što to nosiš?“, on kaže: „To je moj stil.“
Mladi su se prema meni počeli ponašati kao ja nekoć prema Kyung-kyuu.
Hladan mi je to tuš.
„Svatko od njih ima svoj stil.
Ne treba im tražiti mane, nego ih prihvatiti kakvi jesu.“
Nekoć je bilo još važnije shvaćati situaciju
dok snimaš TV emisiju.
Trebali smo snimati emisiju skrivenih kamera,
no sve su bile vidljive.
Pa je odlučeno.
„Posudiš mi 40 milijuna vona?“
Pošto vidiš kamere,
kažeš: „Može. Pošalji mi broj računa.“
Zar bi itko? Znao si što se događa,
no morao si se praviti da nemaš pojma.
Tad je bilo puno emisija s hipnozom,
no bile su jako nelagodne.
Smijete se jer se sjećate.
Neki komičari i ja smo bili u čekaonici.
Ušao je producent.
„Ovaj je hipnotičar nevjerojatan.
Testirali smo ga, uspio je hipnotizirati svih deset članova ekipe.
Jedan je vidio pokojnu majku,
jedna tvrdi da je nekoć bila princeza.
Uspjelo je baš na svima.“
Zašto je to rekao?
-Da biste surađivali. -Pokušavao nam je reći…
Da trebamo surađivati.
Neizravno nam je to govorio.
Znao sam to prepoznati, pa sam ušao.
I onda je počelo.
„Gledaj u ovu pikulu.
Čim kažem: 'Crveno sunce!', ti ćeš zaspati.“
Crveno sunce!“
Inače se ovako zaspi.
No ja sam bio jako revan.
„Crveno sunce!“
Zabacio sam glavu. To rade svi komičari.
Iz glave mi nije izlazio producentov pogled.
Htio sam da bude dobro.
„Kakva će biti hipnotizerova pitanja?
Što da odgovorim?“
Glava mi je bila puna takvih pitanja.
Hipnotizer me je pitao:
„Su-geune, gdje si sada?“
„Pored tebe.“
„Odmah pored tebe.“
„Tko je s tobom?“
„Tko bi bio? Ti. Samo smo ti i ja.“
Bilo bi urnebesno da sam to rekao.
Ali nisam mogao.
Rekao sam mu: „Vidim dimnjak.
Netko potpaljuje vatru u peći.“
„Tko je to?“ „Mislim da je moja baka.
Ona plače.“
Nisam bio hipnotiziran.
Izmišljao sam.
Nastavio je s pitanjima.
„Zašto plače?“
„Zbog tebe.“
Želio sam to reći, ali nisam mogao.
Rekao sam: „Ne znam.
Jednostavno plače.“
To ga je ohrabrilo. Mislio je da sam potpuno hipnotiziran.
Dao mi je nešto.
Uzeo sam, smrdjelo je po luku.
„Od sada će sve što staviš u usta
imati okus fine jabuke.
Jest ćeš jabuku.“
No bilo je očito da je luk.
Ugurao mi ga je u usta.
Ali osjetio sam miris.
Zagrizao sam.
Navrle su mi suze na oči.
Ali nisam mogao reći da je luk.
„Što je to?
Nikad nisam okusio tako finu jabuku.
Bako. Uzmi.
Hajde, bako.“
„Što ona kaže?“
„'Luđače. Očekuješ da ću pojesti ovo?'
To ona kaže.“ To sam mu rekao.
Shvatio je pa rekao: „Sad se budiš.“
Producent iza kamere se činio zadovoljan.
Pokazao mi je ovo.
Oni koji ne shvaćaju.
Oni se namršte čim zagrizu luk.
Pojedu još jedan, namršteni.
Pojedu ih pet pa konačno kažu: „Fino je.“
Ne shvaćaju.
Važno je shvaćati situaciju kad se snima TV emisija.
Pošto meni to ide dobro,
mislio sam da će i mojoj djeci.
No čini se da geni nemaju ništa s tim.
Ja sam to zapravo sam naučio.
Moj sin, Tae-jun, voli gimnastiku.
Najstarije dijete.
Mislim da se to zove Tkatchev. Pokazat ću vam slike.
To on gimnasticira.
Ide u sedmi razred.
Pogledajte to. U zraku je.
To je gimnastika. Pogledajte.
Na preči je.
Tako je hrabar. Svašta nešto on može.
Jednom sam ga čuo kako se smijulji.
Zvučalo je kao da nekoga nešto pita.
Ušao sam da vidim.
Na internetu je gledao prijenos uživo.
Činilo se da su stotine gledatelja,
no bilo ih je samo troje.
Moj je sin bio najaktivniji sudionik.
Jednom je rekao
sav ozbiljan: „Tata, želim ići u SAD.“
Pomislio sam da konačno odrasta.
Sigurno želi širiti vidike,
učiti engleski i stjecati nova iskustva.
Pa sam ga odlučio podržati po svaku cijenu.
Pitao sam ga:
„Zašto želiš ići u SAD?“
Rekao je: „U SAD-u ima puno preča.“
Je li to istina?
Ovdje sigurno ima ljudi iz Netflixovog sjedišta.
Zaista ih to želim pitati.
„Koliko preča…
Koliko je u Americi čeličnih motki?“
Nemam pojma tko mu je to rekao.
Večeras je još jedan prijenos uživo, pa ću ga pitati.
On je Tae-junu uzor.
Bio bih mu četvrti gledatelj.
On sigurno zna odgovor.
Zbog toga sam shvatio da duhovitost zaista nije nasljedna.
Imam još jednog sina,
on je sličniji meni.
Jednog sam dana pio piće. Supruga i sinovi su bili sa mnom.
Sinovima sam sav ozbiljan rekao:
„Mama i tata će izgraditi kućicu na selu
i živjeti ondje do smrti.
Ako mama umre prva, ja ću za njom.
To nam je plan. Vi radite što hoćete.
Zaboravi preču.“
Bio sam ozbiljan, da ih probudim.
„No ostavit ćemo vam nešto novca.“
Drugi sin, Tae-seo, je rekao: „Tata, ne može tako.“
Pitao sam ga: „Zašto ne?“
Rekao je: „Prvo nam reci gdje je novac.“
To mi je bilo urnebesno.
Zaista je to rekao.
Pametan je. Želi znati.
Tae-jun, moj stariji sin, je svakako zreliji.
„Zar ti je više stalo do novca
nego do mame i tate? Kako te nije sram?
Važnije je da su oni zdravi i da ostanu s nama.“
Onda me je pitao: „Tata, hoće li na selu biti preča?“
To sam izmislio.
Sviđa vam se?
Mislim da sam zbog načina na koji sam odgajan
tako pun dosjetki.
Često sam mijenjao škole.
Slavio sam zadnji dan u dvije osnovne.
Na svim slikama iz djetinjstva
škicam nekoga.
U što gledam?
Pogledajte.
U što ovaj klinac gleda?
Škica nekoga.
Jednog sam dana
u osnovnoj školi
igrao nogomet s prijateljima.
U trećem ili četvrtom razredu.
To je moja škola. I igrao sam nogomet.
Odjednom je u dvorište škole uvezen kultivator.
Na kultivatoru
je bio malen ormar.
Da, tako.
Rekao sam „malen“ ormar.
U redu je. Ostavi.
Na kultivatoru je bio čak i električni ventilator.
Ni on nije bio toliki.
Dobro je. Ostavi.
Električni ventilator.
Nego, kultivator je odjednom uvezen.
Pomislih, neki ludi starac.
Djeca su se igrala, moglo je biti opasno.
Zašto uvesti kultivator?
No pogledao sam bolje, bio je to moj otac.
Moj je otac vozio kultivator
pun tih stvari.
Pa… Čekaj, nije nosio kapu.
Dobro. Pravit ćemo se da je.
Nego, bio je to on.
Rekao mi je da uskočim.
Rekao sam prijateljima: „Vidimo se.
Oprostite što odlazim ranije.“, kao i uvijek.
Pa smo krenuli.
No počeo je voziti u smjeru suprotnom od naše kuće.
Kultivator je nastavio.
Išao je i išao.
Tata bi se tu i tamo okrenuo.
Ne da provjeri jesam li još tu,
nego da utvrdi da ventilator nije pao.
Nisam ga ni pitao. Samo sam sjedio iza.
Došli smo u potpuno drugi kvart.
Rekao mi je: „Ti i ja od danas živimo u ovoj kući.“
U blizini je bila sićušna škola.
„Od sutra ideš u tu školu.“
Nisam shvaćao što se događa. A onda se pojavila neka žena.
Vidio sam je nekoliko puta u kvartu.
Tata mi je rekao: „Ona ti je odsad mama.“
Ali već sam imao mamu.
Piškio sam u krevet
do kraja osnovne.
Zato što su moj tata i moja maće…
Zvao sam je „gospođa“, no sad je „majka“.
Stara je, s tatom je već desetljećima.
Bojao sam se ići u kupaonicu, da ih ne probudim.
Ponekad bi, iz nekog razloga, tata mahnuo
rukom ispred mog lica, da provjeri spavam li.
No ne znam zašto je to radio.
Nego, radio bi ovo.
Ne znam zašto.
Sumnjam da je želio provjeriti jesam li još živ.
To je trajalo mjesecima.
Svaku bi noć mahao rukom ispred mog lica.
Još uvijek ne znam zašto.
Bio sam premlad da bih shvatio.
Posjetio sam tatu u vrijeme praznika
i namjestio ovu scenu.
Evo slike.
Snimljena je u vrijeme novogodišnjih praznika.
Nisam u kadru, zar ne? Reći ću vam zašto.
Nismo mogli naći nikoga da nas uslika.
Tati je 80 godina, najmlađi je ondje.
Ovo je uslikao neki devedesetogodišnjak.
Predugo je pritiskao gumb, pa je snimio video.
I ne znam što je pritisnuo, no sad imam osam njegovih selfieja.
Na nekima je samo dio kultivatora.
Ova je najbolja.
Želio sam dočarati trenutak
u kojem sam pitao tatu: „Tata, kamo idemo?“
I točno je tako to tada izgledalo.
Sin mu je uspješan, nekad mu čak i daje lovu,
pa bi trebao biti opušten, a ne ukočen.
No nakon što je ovo uslikano,
moj se tata razbolio
i išao na ozbiljnu operaciju.
Ne znam bih li ovo trebao reći,
no prošli je tjedan
ozdravio.
Nazvali su me.
Sad je zdrav kao dren.
Moj tata ni oko koga ne hoda kao po jajima.
Uvijek ustraje, bez obzira na sve.
Jednom, u vrijeme osnovne,
tate nije bilo kad sam se probudio.
Brat i ja smo se uspaničili.
Nismo imali što jesti,
pa je brat pripremio što god je znao.
Treći se dan tata vratio.
„Tata, gdje si bio?“ „Razgledavao sam.“
Išao je razgledavati.
„Zašto nisi ostavio novca?“ „Niste ga našli?“
Iz kuta male sobe
je podigao novčanicu od 5000 vona i dao nam je.
Zgužvao ju je i bacio u taj kut.
Sjećam se jednog Badnjaka.
Tata je rekao: „Oh, sutra je Božić.“
I ništa više.
Pomislili smo: „Zna da je sutra Božić?“
Pa smo prije spavanja uzeli par njegovih vojničkih čarapa.
Onih ogromnih.
Objesili smo ih prije spavanja.
Sljedeće smo jutro shvatili da ih je obuo i otišao.
Obuo i otišao.
Mora da je želio nositi te čarape na Božić.
To je jedina božićna uspomena koju brat i ja imamo.
Jednom su u nekoj TV emisiji trebali sliku mene s mog prvog rođendana.
Pa sam nazvao tatu i pitao ga ima li neku.
„Ne.“ „Zašto ne?“
„Nismo slavili.“
Naposljetku sam morao posuditi sliku od Byung-mana.
On mi je bio najsličniji od svih do kojih sam mogao doći.
Pitao sam ga ima li kakvih slika. I imao je.
Koliko znam, ni oni nisu živjeli u blagostanju.
To je Kim Byung-man.
Tko bi mogao znati?
Pa sam pitao tatu: „Sliči li mi?“ „Kao jaje jajetu.
Nitko neće znati. Dječak izgleda pametno.“
Mislio sam da će mi se ispričati.
Ali samo je rekao da je ovaj isti ja.
Kad smo kod djece, jeste li ikad
vidjeli nejasno slatku djecu?
Nisu sva djeca lijepa i slatka.
Ponekad prijatelji donesu svoju bebu.
I ja kažem:
„Ajme. Ajme meni.
Tako je narastao.
Čini se kao da si još jučer bila trudna.
Ajme. I pogledaj koliki je sad.“
Ne komentiram bebin izgled, samo koliko je narastao.
„Ajme meni. Nevjerojatno. Ajme.“
Shvaćate, zar ne?
Ne želim nikoga uvrijediti.
Ponekad kažeš:
„Dječak…“, a roditelj kaže: „Djevojčica je.“
A ja: „Onda samo trebate dječaka.
Sigurno će biti divan baš kao ova djevojčica.
Bit ćeš sjajan tata.“
Morate brzo nešto smisliti.
I uvijek je bolje pretpostaviti da je djevojčica.
„Ajme, kakva divna princeza.“
Majke to vole čuti čak i kad je dječak.
„Oh, dječak je? Ali tako je lijep.
Mora da je na vas.“ To nikoga neće uvrijediti.
Koliko novca dajete na svadbama? Imate li pravila?
Običnom poznaniku 50 000 vona.
Bliskom prijatelju 100 000.
Članu obitelji 200 000 do 300 000.
Ako se niste čuli pet, šest godina,
bit će dovoljan i emotikon.
Dovoljan je emotikon.
Odgovorite li i započnete razgovor,
morate otići na svadbu.
Emotikon je znak da je prijateljstvo gotovo.
Loše je započinjati razgovor.
Nejasno je, zar ne?
Jedan me je poznanik pozvao na svadbu,
pa sam donio 100 000 vona.
Jedan prijatelj nije još podigao novac,
pa smo otišli do bankomata.
No onda sam vidio da podiže 200 000 vona.
Znate, bio sam u boljem odnosu s mladoženjom nego on.
Brinulo me da ću razočarati mladoženju.
Ajme. Pa sam podigao još 200 000 vona.
Valjda bih trebao dati više.
Pa sam uručio 300 000.
Kad je došao red na mog prijatelja,
tražio je četiri kuverte i u svaku stavio po 50 000 vona.
Uručivao je i u ime nekih prijatelja.
Da ih je bar uručio prije mene.
Onda bih ja uručio samo 100 000.
Ja sam uručio prvi a on je uručio četiri kuverte.
Ostao sam oštećen.
Baš frustrirajuće, zar ne?
Nije li baš nejasno?
Ne samo na svadbama. I na dječjim prvim rođendanima je tako.
Uzet ću Sung-kwanga za primjer.
Recimo da beba mog dragog kolege slavi prvi rođendan.
Pošto smo bliski,
odlučim dati milijun vona.
Stariji sam od njega,
pa, naravno, dođem na zabavu s milijun vona.
„Sung-kwang, čestitam.“
No shvatim, žena mu je trudna.
„Oh, ne. Ako sad dam milijun vona,
i sljedeći ću put morati dati milijun. Čekaj.“
Odem u kupaonicu i izvadim 500 000.
Dam Sung-kwangu 500 000.
Jer ću isto to morati učiniti za godinu dana.
Tako ja to radim.
Čujem za rođendansku zabavu, nazovem i pitam:
„Da vam budem voditelj?“
Ako sam voditelj… Znate što želim reći, zar ne?
Plate mi.
Pa pokušam biti voditelj umjesto da dajem poklon.
Nekoć sam bio voditelj zabavnih radionica.
Na događanjima u različitim regijama.
Različite regije imaju različite dijalekte.
Najzanimljiviji je dijalekt u Chungcheongu.
„Zaboraviii. Prestaniii. Dođiii.“
Sve završava s dugim „i“.
„Sljedeći si tiii.“ Tako.
Ali ne završava sve tako.
Dijalekt u Cheonanu i Asanu je jako zanimljiv.
Ondje živi moj prijatelj Sang-won.
Kad odlazim, kaže: „Već odlaziš?
Ostani i jedi s nama, ha?“
„Ostani i jedi s nama, ha?“
„Kako ćeš provesti praznike? Zašto nikad ne zoveš, ha?“
Kao što pjevač Lee Seung-chul drži ton,
tako on priča.
„Što ima?
Dođi na kavu, ha?“
Zašto samo ne izgovori čitavu rečenicu sporo?
Prvi dio izgovori jako brzo,
a drugi razvuče.
„Navrati kad budeš imao vremena, ha?“
To je chungcheonški dijalekt.
Pitam se hoće li stranci ovo moći razumjeti.
I u svakodnevnom životu
često oko ljudi hodamo kao po jajima.
Neki su se od vas možda osjećali loše zbog dolaska danas.
Pa bih vam želio udijeliti koji savjet o ponašanju.
Danas sam
vaš trener. Želi li itko
kakav savjet od mene?
Podignite ruku i odgovorit ću vam na pitanje.
Žena iza. Izvoli.
-Da ustanem? -Sama zaključi.
Dobro. Što te muči?
Najstarije sam dijete.
U obje obitelji.
-Misliš i u maminoj i u tatinoj? -Da.
Ajme, dobro.
Ne znam je li zato, no kod kuće se ne osjećam ugodno.
Uvijek hodam kao po jajima.
-I? -I uvijek sam posrednica.
-Ne osjećaš se ugodno? -Da, kod kuće.
Ako me nema par dana,
moji se uvijek posvađaju i situacija postane neugodna.
-Živiš s roditeljima? -Da.
-Nije kao moja obitelj, zar ne? -Ne.
-Nije tako. -Što onda?
Ne mogu se opustiti.
Stalno hodam kao po jajima.
Čak i kad roditelji jedu zajedno,
ako počnu povisivati ton,
moram doći i sjesti s njima, a moja sestra…
Žao mi je, no ne znam kako ti pomoći s time.
Odlučiš li iseliti, mogu ti pomoći naći stan.
-Imaš li braće i sestara? -Imam mlađu sestru.
-Koliko staru? -20 godina.
-Ona ne hoda kao po jajima? -Ne.
Onda živi poput nje.
Jednostavno je.
Zašto bi ti morala nositi sav teret?
Pošto si najstarije dijete u obje obitelji,
razumljivo je da se roditelji puno oslanjaju na tebe.
-Da. -I to ne možeš samo ignorirati.
U redu je ako su ti obitelj.
Naporno je to na poslu i tako tome,
no u obitelji nije velika stvar.
To je samo jedan način komunikacije, zar ne?
Da se nikad ne svađaju,
ne bi nikad ni razgovarala s njima.
Bila bi stalno u sobi, na mobitelu.
Namjerno se svađaju, samo kako bi razgovarali s tobom.
Drže obitelj na okupu.
Razgovori su danas rijetki.
Svi pričamo samo o sebi.
Čini se da tvoji koriste vrlo naprednu metodu.
Nisu razvedeni ni tako nešto. Još žive zajedno.
-Trebaš li ljepilo? -Ne.
Ne, zar ne? Onda je u redu.
-Navijam za tebe. -Hvala.
Pošto možeš opušteno pričati o tome, nije ozbiljan problem.
Još netko?
Muškarac naprijed.
Prošle sam godine diplomirao
i trenutno tražim posao.
Pošto sam godinu dana bez posla,
kod kuće moram hodati kao po jajima.
Tijekom praznika me je ujna nešto pitala.
-Pitala me je kad ću naći posao. -Aha.
Znaju tako nešto pitati, zar ne?
Srećom, ove godine nisam posjećivao
rodbinu, zbog pandemije.
Bilo mi je olakšanje to što nisam morao vidjeti baku i ujne.
Želiš da pandemija nastavi?
Ne, nije to.
Trebala bi završiti što prije, da mogu lakše naći posao.
Zaista se nadam.
No kod kuće mi je nelagodno.
Možeš li mi dati neki savjet oko toga?
Koliko ti je godina?
Dvadeset sedam.
Mlad si. Odradio si i vojnu službu.
Tvoj je život tvoj.
Rekao si da ti je 27 godina.
Tko zna hoćeš li uspjeti s 28, 29 ili 30?
Kad god to bilo, budi dobar prema roditeljima
i oni će biti sretni.
Moj je otac znao poklopiti čim bih ga nazvao.
Kad sam bio nitko i ništa, odmah bi poklopio.
Pa ga nikad nisam posjećivao. Zaista.
„Onaj tvoj prijatelj je postao automehaničar
i sad je upravitelj.
A što ti radiš sa životom?“
Ali sad je ovakav.
„Pogledaj ti ovu zabavu koju mi je Su-geun priredio.“ Tako je sad.
I tebi će doći taj dan. Imaš obitelj.
Tvoja se obitelj samo brine zbog tebe.
Ne pokušavaju te grditi.
Nitko te ne može čekati dulje od obitelji.
To je jako važno. Tvoja obitelj.
Sung-kwang, uvrsti ovo, inače se ljudima neće svidjeti.
Još netko? Pitaj.
Izvoli. Žena ondje.
Prošlog sam studenog dobila posao.
Čestitam.
Našla sam ga odmah po maturi.
-Odmah? -Da.
Vidi ti nju.
Može ona, možeš i ti.
-I? -Puno sam mlađa.
-I od šefova i od kolega. -Nastavi.
Pa se ne osjećam ugodno.
Koliko su stariji?
Nekih devet godina i više.
Zar im se ne obraćaš samo titulama?
Osim upravitelja i zamjenika upravitelja,
na mom radnom mjestu nema jasne hijerarhije.
Nema mnogo različitih razina.
I muškaraca je više nego žena.
Najčešće ih oslovljavam imenom ili samo kažem: „Oprosti.“
A „gospodine“ i „gospođice“?
Mislim da je to najbolje.
Ako te na poslu netko mnogo mlađi oslovljava imenom, recimo:
„Su-geune, možeš li učiniti ovo?“,
mislim da tako postajete udaljeniji. Zar se ne slažeš?
Oni me oslovljavaju sa vi.
-Tko? -Moji kolege.
Popni se na stol i vikni: „Odmah me prestanite oslovljavati sa vi.“
Tako iskazuju poštovanje.
-Aha. -Tako i treba.
To što si mlađa…
-Kako se zoveš? -Yeon-u.
„Yeon-u. Učini ovo. Dođi.“
Nije prihvatljivo tako komunicirati s drugima.
Zaslužuješ poštovanje.
Naravno da ga trebaju iskazati.
Pošto poštuju čak i najmlađu zaposlenicu,
to je sigurno jako dobro radno mjesto.
Nemoguće je ne brinuti se o tome što drugi misle.
Ali o čijim se mislima treba najviše brinuti?
O vlastitim.
Ljude više brinu vlastite misli nego tuđe.
Ali samo ti možeš odlučiti oko čega se brinuti.
Želim vam dati još jedan zadnji savjet.
Živite život na svoj način.
Budite tko jeste.
Ne brinite što drugi misle.
Samo radite što želite.
Bez obzira na spol, dob
i na to gdje ste trenutno u životu,
živite život koji želite i neka vas ne brine što drugi misle.
Bez obzira na to gdje ste trenutno u životu. Gdje smo onda mi?
Na kraju smo našeg programa.
No ne budite tužni.
Ako Netflix zna shvatiti situaciju,
zatražit će još jedan ovakav nastup.
Siguran sam da će mi nakon pandemije
dati još veću priliku, pred još većom publikom.
I naposljetku… Jesmo li spremni?
Pustit ćemo golubove.
Molim vas, pogledajte gore. Pazite kad budu pušteni.
Evo golubova, simbola mira.
Hvala vam. Najljepša vam hvala.
Prijevod titlova: Mario Komljenović