Downloaded from YTS.MX
Міс Пет, ви є мамою з 14 років,
Official YIFY movies site: YTS.MX
від найперших місячних.
Щоб ти всрався, Діоне.
Крісе, чому Діон виглядає ліпше тебе?
Діоне, ти як чорний Кен на креку.
Ти скоро знімеш перший спецвипуск.
Як розсмішиш людей своїм життям?
Я не думаю про те, що не контролюю.
Але лупцювання я контролюю
і зараз я покажу цим малим!
Зробімо перерву.
Атланто, привітайте вашу місцеву героїню.
Аплодисменти для єдиної та неповторної Міс Пет.
Гаразд, чорт забирай.
Так!
Гаразд.
Позакривайтеся.
Ви показали цій сучці, що вона це зробила.
Дуже рада тут бути.
Атланто, нарешті вдома.
Домівка, де ти можеш взяти позику на бізнес
не маючи бізнесу.
Вам всім тюрма світить.
Говорю я телефоном зі своєю подругою,
жаліюся на клятих дітей наркоманів, яких я виховую.
Ага, я виховую дітей племінниці-наркоманки.
Жаліюся телефоном,
що ці бісові діти мене дістали.
І вона питає: «Чого ти завжди кажеш "діти наркоманів"?
Хіба вони народилися під креком?»
Я кажу: «Та я звідки знаю».
Але я знаю, дитя, що народилося під кокаїном.
Вона така: «Боже мій. Кокаїн? Як ти її витягла?»
Кажу: «Та перестала давати їй кокаїн».
У мене, бляха, судимість.
Так каже, наче я можу піти на район і залетіти.
Мене зупинила поліція,
тепер я маю пояснювати: «Офіцере, це не мій кокаїн.
Це для дитини вдома».
У мамочки молоко закінчилося.
І це мій третій виводок дітей наркоманів.
Богом клянуся, це останній.
Мені 49 років, у мене вдома семирічне дитя,
яке базікає без упину.
Ось що я вам скажу, у мене досі є місячні, овуляція
і саме почалася менопауза.
Ці малі зіпсували мою рівновагу.
Моя племінниця дзвонить мені якось,
патякає мені свої брехні про «Всі знають, що я люблю своїх дітей».
Я кажу їй: «Всі, крім твоїх дітей.
Давай не будемо починати».
«Всі знають, що я помру за дітей».
Я кажу: «Не треба. У тебе немає страховки».
Ти собі помреш, а я маю хоронити, забирати малих і купувати кокаїн.
Геть звихнулася? Скільки, по-твоєму, в мене грошей?
А ці малі ще ті буржуї.
Я б ніколи такого не зробила.
Якось вони зайшли в кімнату, навіть не постукавши.
Якщо у тебе чорношкірі батьки, ліпше постукати у двері.
Постукати, визирнути з-за кута
і переконатися, що не бачив, де мама ховає смаколики.
У моєї мами не було передніх зубів і вона обожнювала печиво з зефіром.
Нам його не діставалося. Нам вона давала імбирні пряники.
Ви ж знаєте, вони такі тверді,
що їх треба було замочувати, як боби?
Але не ці вражі діти.
Вони прийшли прямо в мою кімнату.
І малий пацан завжди за головного і я їм не довіряю,
бо вони пам'ятають життя з мамою-наркоманкою.
У мене завжди при собі кишеньковий ніж, якщо доведеться когось зарізати.
Я дівка з району. Завжди напоготові.
Малий зайшов до мене і каже: «Тітко».
Я питаю: «Чого тобі, Раймоне?»
Каже: «Ми хочемо знати, чи будемо ми сьогодні вечеряти».
Я кажу: «Оце ви буржуйські діти».
Говорите слова «вечеря» і «сьогодні» разом.
Та я б ніколи не зайшла до мами
з такими словами.
Я приходила до неї в кімнату і казала: «Мамо.
Ми сьогодні їстимемо?
Бо скоро настане завтра».
І мама казала: «Спускайте свої дупи
і з'їжте бутерброд з води».
Що, ви ніколи не їли бутерброд з води?
Знаєте, коли кусаєте білий хліб і доганяєтеся склянкою води?
А тоді та каша прилипає до піднебіння.
І ви зішкрібаєте столовим ножем, наче член смокчете.
Не прикидайтеся. Як швидко забуваємо.
Бо я пам'ятаю день, коли я голодна, як пес
і клятий бутерброд не працює.
І я сиджу, дивлюся свої улюблені мультфільми, «Смурфи».
Ви пам'ятаєте «Смурфи»?
Боже, я їх обожнювала, бо знала, що вона повія.
Ясно, що ні в кого немає стільки братів.
І я дивлюся наш телевізор з барахолки,
а над ним інший телевізор для звуку.
Отож я сиджу, трюк з водою більше не працює
і тут починається реклама.
Ніколи не забуду, то була реклама «Бургер Кінг».
Там ще показували гарячі булочки
і як вода капала на салат, помідори і цибулю.
І той жар, який йшов з яловичої котлетки.
Я сиджу там, мій живіт бурчить,
мій мозок мене обманює.
Мій мозок каже: «Мала, хапай той бургер».
Я зістрибую з дивана, біжу через килим,
хапаю телевізор і облизую його, як льодяник.
І мене як вперіщило током.
І я така: «А, то спочатку треба заплатити».
І ще ось що я скажу, це єдиний виводок дітей,
яких я виростила у районі білих.
І ось, що я усвідомила, виховуючи цих дітей
у районі білих.
Я усвідомила, що школи для білих не святкують Місяць негритянської історії,
так само як школи для чорних.
У білих школах Місяць негритянської історії
святкують відповідно до кількості чорних дітей.
Четверо чорних — чотири дні.
Скажімо, у школі моїх дітей
Тиждень духовності триває довше.
Я бачу тут кількох білих,
може ви не знаєте, як це для нас важливо,
але ми викладаємося по повній.
Хіба не так, чорні?
Ти маєш вирядитися чорним героєм
і бути тим чорним героєм впродовж 30 днів.
Ви думаєте: «Міс Пет, у лютому лише 28 днів».
Пішли ви. Ми забрали два дні назад.
Розкажу вам приклад.
Якщо ваше дитя хоче бути Гаррієт Табмен,
воно мусить бути клятою Гаррієт Табмен.
Ваше дитя має бути розумним, бути лідером,
добре грати в хованки…
і могти оглушити пістолетом кумпеля.
І мати сраку на писку.
Слухайте, не прикидайтеся.
Ви знаєте, що Гаррієт не була милою.
Ви добре знаєте, що Гаррієт була подібна на дядька.
Зрозумійте правильно, я поважаю Гаррієт.
Без Гаррієт,
я б смоктала член білого чоловіка проти власної волі.
Наче ви б трахнули Гаррієт. Ніхто б не трахнув.
Ви б трахнули Гаррієт? Ой, ви дівчина.
Може ви б і трахнули, але…
Вибачте. Я вас не бачу. Окуляри забула.
Ви б, певно, вилизали її до кінця, але вибачте.
Все заради свободи. Хіба не так?
Прокласти собі шлях язиком з дому господаря.
Вчителька племінника дзвонить:
«Міс Пет, хочу вас повідомити, що Раймон отримав 10
за есе про чорношкірого героя».
Я кажу: «Мені насрати. Чого ви мені це кажете?»
Вона каже: «Нехай він вам прочитає».
Ну, добре.
Племінник приїхав автобусом, зайшов в дім.
Я кажу: «Йоу, Раймоне,
вчителька каже, ти отримав 10 за есе.
Хлопче, ану, витягай його і прочитай всій сім'ї».
Я чорношкіра мама, я так говорю з дітьми.
Він дістає його і починає читати: «Моя чорношкіра героїня — тітка Пет».
І не кажіть. Я дивлюся на чоловіка:
«А ти не дотягнув».
Наступне речення: «Вона продавала крек кокаїн».
Чекай-но, тільки крек.
Кокаїн був для твоєї сестрички вдома.
Я виросла тут в Атланті, Джорджія,
у вісімдесяті, в еру Рональда Рейгана.
Боже милий. Ви то пам'ятаєте?
Рейганоміка. Ми були бідні, як церковні миші.
У мене був пес, на ім'я Цуц, коли Рейгана переобрали,
він вискочив із заднього ґанку і вбив себе.
Не дивіться на мене.
Я його не вбивала, він сам себе вбив.
І я не розумію цієї нової хріні.
Людей, які присипляють своїх тварин.
Присипляти свою собаку…
Моя подруга дзвонить мені: «Я маю приспати свою собаку Коко Шанель».
Я питаю чому, а вона каже: «У неї рак грудей».
Я питаю: «Як ти вб'єш собаку,
у якої є ще сім хороших цицьок?»
Тебе ж ніхто не вбиває, коли одна з твоїх грудей не працює.
Я цього не розумію.
«Може твій пес теж хоче пройти марафон?»
Собака теж хоче футболку «Я перемогла рак».
Він хоче почути на власні вуха «Янгольське серце».
Любителі домашніх тварин.
«Як ви смієте, Міс Пет». Ідіть на хрін.
І приспати улюбленця недешево. Це коштує $799.
Щоб мені повилазило, якщо я заплачу $799, щоб приспати пса.
У мене є свій гриль на задньому подвір'ї.
Жар є жар, сучки.
Хто б його не розпалював.
Ви мене засуджуєте?
Тому що я не кладу попіл в коробку з-під кексиків.
На хрін.
Терпіти не можу любителів тварин.
Я літаю кожного клятого тижня.
Я літаю «Дельтою» і я втомилася
бачити ваших фейкових Тварин Емоційної Підтримки.
Бути не може, щоб стільки людей потребували друга.
Ви бачили ту пані, що притягла на літак коника?
Я така: «Хто, бляха, виписує рецепт на конячку?
І яка за це доплата?»
Це їхній спосіб літати безплатно.
Я зроблю так само з дітьми наркоманів.
Притягну своїх чотирьох дітей на «Дельту» в таких самих жилетах.
І скажу їм: «Вони моя емоційна підтримка.
Не чіпайте, вони кусаються».
Терпіти не можу любителів тварин. Ви перегнули.
Ось що я скажу, якщо ви любите футбольну команду,
не означає, що ваш пес теж її любить.
Серйозно. Я бачила, як моя сусідка вигулює собаку.
Та сучка у пачці, наче на панелі себе продає.
І взагалі, собака не має бути в джинсах «Левіс». Ясно?
Собаки мають лизати свій член.
Як їм лизати, якщо ширінка застібнута?
Люблю цю частину, бо всі любителі тварин відсовуються назад.
Я говорю про вас, йолопи.
Чіпляєте бантики на собачі морди,
бо ваша клята матка не працює.
Що, зачепила за живе?
Серйозно.
Я живу у Плейнфілді, Індіана.
І моя біла сусідка запросила мене
на день народження її дитини. Я погодилася.
Я ніколи не була на день народженні білої дитини.
Я пішла в магазин і купила її білій дочці, чорну ляльку Барбі.
Я купую те, що виглядає, як я.
І я подумала, що їм не завадить різноманітність у житті.
Я повернулася в дім.
Заходжу, а там шість собак сидять за столом.
Я дивлюся на собак, собаки дивляться, типу:
«Скажеш цій дурепі, що ми собаки»?
І тоді вона каже: «Задувай свічки, Бастере».
І я думаю: «Якщо цей пес задує свічки,
ми всі, бляха, тебе покусаємо».
Я сумую за старими добрими часами, коли ти міг прив'язати пса до дерева.
Зараз такого собі не дозволиш. Підеш за ґрати.
Більше шансів прив'язати свого малого виродка.
Я виросла в Атланті і коли я була малою
ми багато переїжджали.
Ну, нас часто виселяли.
Мама старалася, щоб коли нас виселять,
нас виселили в тому ж районі,
щоб не міняти школи.
Найгірше у виселенні — це коли мама змушувала нас
ходити стукати у двері і питати:
«Нам сьогодні прийшла пошта?»
Тук, тук. Мама питає, чи є для нас пошта?
Вона запитує чи можна позичити у вас курку і два тампони.
І мама серйозно підходила до орендованих домів.
Вона любила орендувати дім з каміном.
Я думала, що вона хотіла дім з каміном,
щоб Санта прийшов до її чорних дітей.
Але це не так.
Вона хотіла камін,
бо ми були бідні і не могли дозволити і світло, і газ.
Тож вона завжди вимикала світло
і ми готували на вогнищі.
Ви б зайшли до нас додому влітку, там 38°.
Наче ресторан з відкритою піччю.
Ціла диба для тортур,
смажена курка на дровах,
стіни пітніють, ми пітніємо.
Ми в трусах, наче щойно з човна зійшли.
Єдиний вентилятор дує мамі в лице,
поки вона дивиться «Молоді та зухвалі».
Соснова тирса і жир стріляють на нас.
Ми кричимо: «Мамо, жарко».
Вона каже: «Будь мужиком». Але я дівчинка.
Через кілька днів, до мене в школі підійшов директор.
Високий чолов'яга, з товстими окулярами.
Якби не вмів читати, напевно потрапив би в NBA.
Підійшов до мене і каже:
«Панянко, маю з вами поговорити».
Я заходжу в кабінет, а там і поліція,
і психолог, і мій вчитель, і він.
Всі витріщилися на мене, а я така: «Що за хрінь коїться?»
Бо, знаєте, я все життя матюкаюся.
Він глянув на мене
і каже: «Ми помітили на тобі багато синців, мозолів і опіків.
Ми хочемо знати, що відбувається в тебе вдома. Ти себе ріжеш?»
Кажу: «Та ні, старий.
Я курку смажила в каміні».
І він такий: «Забирайся назад в клас.
Я думав, над тобою знущаються».
А я кажу: «Так наді мною і знущаються».
Я не мала смажити курку в каміні в четвертому класі.
Через кілька днів моя подруга в кафе жаліється на свою маму.
-Моя мама — відстій. -Та моя мама ще більший відстій.
Вона каже: «Але я чула про краще місце для життя».
Я така: «Краще місце?»
Де, бляха, це «краще місце»?
Вона каже: «Воно називається ізолятор. Треба лише туди попасти».
Я питаю: «Як туди потрапити?»
Вона каже: «Ти мусиш втекти,
піти в магазин і вкрасти щось.
І вони пришлють білу машину з червоними ліхтариками,
щоб підвезти тебе».
Поліцію.
Слухайте, мене закрили за крадіжку і втечу з місця злочину.
Скажу чесно, я провела п'ять днів в ізоляторі.
Але я багато дізналася за той час.
Мій перший день там, вони дзвонять дзвінок…
Час їсти. Моя наглядачка заводить мене у кімнату,
а там купа тарілок, наготовані з їжею.
Я іду поруч з нею, дивлюся на тарілки.
І помічаю те, чого раніше не бачила.
Я питаю: «Мем, а що це за м'ясо?»
Вона каже: «Курка». Я питаю: «Що це за вид курки?»
Гомілки і стегна.
Я ніколи не їла гомілки і стегна.
Я спитала: «У вас що, немає задниць і ребер?»
Бо моя мама завжди готувала тільки задниці і ребра.
Мама не водила нас у «МакДональдз».
Вона готувала нам «МакЗад».
Лиш подумайте. А хтось їсть сирі дупи.
Він ріс у злиднях. Гляньте, як сміється.
У нього там спогади стріляють: «Чорт, Міс Пет».
Він зараз перевірить свій рахунок, щоб заспокоїтися.
Дякую, брате, що зрозумів мене.
Далі я побачила щось, схоже на булочки.
Я взяла в руки і спитала: «Мем, а це що?»
Вона каже: «Чорний хліб».
А я ніколи не їла клятого чорного хліба.
Навіть не бачила.
Я взяла його і така: «У вас тут нігерський хліб?»
Не бійтеся сміятися, біла пані. Тепер всі їдять нігерський хліб.
Це корисно для вас.
Можете відкрити тумбочку і сказати: «У мене є нігерський хліб».
І в мене теж, трясця.
В дитинстві я не знала, яке кепське в мене життя.
Виріжте це. Треба штани з дупи дістати.
Бляха. У мене наче ділдо між ногами.
Я стараюся.
І всі чорношкірі:
«Гляньте на ваші штани, Міс Пет. У вас жирна піхва». А от і ні.
Не хвилюйтеся, вони виріжуть.
Це ж телебачення, бляха.
«Що за хрінь повзе в мене по нозі?»
Я не знала, що в мене кепське життя,
до однієї телефонної розмови з подругою.
Ми говорили про хрещення.
Я кажу: «Мала, мене хрестили 25 разів».
Вона така: «Що? Хто в біса хрестив тебе 25 разів?»
Я питаю: «А тебе скільки хрестили?»
Вона каже: «Один, в ім'я Ісуса».
Я така: «Бляха. Моя мама хрестила мене в ім'я своїх хлопців».
Виявилося, що у часи, коли я росла в Атланті,
якщо у тебе були проблеми з грошима,
ти міг піти у місцеву церкву,
приєднатися до неї і хрестити дітей.
І вони виписували тобі чек для фінансових проблем.
Але моя матуся зробила з цього схему.
Вона почала нас хрестити двічі, тричі в неділю.
Одного разу я прийшла вже мокра.
Пастор питає: «Чого вона мокра?»
Мама каже: «Не твоє діло, у нас ще далі зустріч».
Зрештою, церкви чорношкірих зрозуміли, що у мами схема,
тож ми пішли у церкви білих.
І ось що я скажу, коли моя мама дізналася про церкви білих,
про білих людей і їх почуття вини,
вона використала наших предків по повній.
Мама під'їжджала туди на Шевроле 64-го
з п'ятьма дітьми на задньому сидінні
і поверталася до нас:
«Ми підемо в церкву здирати гроші з тих сніжинок.
Зробіть рабські лиця».
Ми обдирали їх, як липку.
Мама знала, як тільки вони випишуть чек,
вона піде прямо до дилера по траву.
Але я любила хрещення у білих церквах.
Там краще ставлення.
Після хрещення, тебе завжди заводили вниз, у пункт видачі їжі.
Але у церквах білих,
всім п'ятьом дітям давали свої коробки на покупки.
Моя мама така: «Ми їх нагнемо».
Весь час ми були з рабськими лицями.
У церквах чорношкірих такого ставлення не було.
Там дають одну коробку на сім'ю.
І це була завжди бридка сучка із синтетичною перукою на голові,
яка стояла на вході і вимірювала тебе поглядом.
Ніби: «Ти що, навіть не подякуєш?
Зараз заберу ті солодощі назад».
А ще в моєї мами була інвалідність.
Так, у неї була інвалідність.
Її шия не працювала.
Її шия падала ось так.
Казала: «Ану, підніми мені шию».
Тож ми мали бути поруч, щоб постійно підіймати її шию.
Я не знаю що було з її шиєю,
коли ми зустрілися, її шия була така.
Я ненавиділа шию моєї мами.
В дитинстві ми не могли піти гратися,
бо в нас була варта на ловіння шиї.
Якось я їхала з мамою в машині.
Їхали отримати соціальні виплати.
Мама завжди садила сестру назад, а мене наперед,
щоб ми могли поправляти шию з усіх боків.
Тож, ми в машині, їдемо за соціальними виплатами
і вона під'їжджає до колії.
І каже: «Через цей клятий поїзд, я не встигну в банк.
Зараз я покажу цьому поїзду».
Я кажу сестрі: «Не покаже».
Мама, у Шевроле 64-го,
витискає педаль газу, виїжджає на колію…
Її шия падає назад…
Вона кричить: «Курво, підніми шию, поїзд їде!»
Моя сестра як трісне її шию.
Але вона вдарила засильно і вона впала на кермо.
Я підняла мамину голову, але не втримала,
тож моя сестра знову вдарила.
Чекайте, це не бейсбол.
Зрештою, я тримаю голову мами і ми перетнули колії.
Мама зупинилася: «Ви чого мене так періщили?»
Курво, так поїзд же їхав.
Твоя слаба шия нас ледь не вбила.
Хочете божевільну історію?
У моєї сестри така сама шия.
Я не вигадую, це називається кривошия.
Пошукайте в Інтернеті.
Така хвороба є ще тільки в курок.
Не знаю, може нам передалося від тих курок, смажених в каміні.
Але в моєї сестри така ж шия,
але її шия лежить на плечі.
Коли вона її підіймає, то робить звук, як розбризкувач води.
Якось я їхала з нею і своєю дочкою,
моя сестра торохтіла, а тоді підняла голову,
голова з'їхала на плече, поки вона кермувала.
Моя дочка почала верещати!
«Тихенько, курво. Вона дивиться боковим зором.
Все повернеться на місця».
Таке не вигадаєш.
Коли я була малою,
я чула, як мама говорить з тіткою телефоном.
Вона йшла з довгим шнуром телефону в кімнату,
зачиняла двері і казала: «Мала, я смоктала хороший член».
Я стою за дверима і думаю: «Вона бреше».
«Мамо, не бреши. Якщо ти нахилишся, хто тебе підніме?»
Член стирчатиме з рота, як градусник?
Я росла в наливайці у ранні роки життя.
З дідусем. Він продавав горілку і одиничні цигарки.
Це значить вроздріб, для білих.
У дитинстві ми бачили все у цій наливайці.
Від азартних ігор до проституції і застрелених чорношкірих.
Жодного табу в дитинстві.
Найбільше запам'ятала дві речі.
Перше: мама обожнювала кидати кості.
Але перед початком гри, вона знімала свій протез ноги,
бо вважала, що коротка нога, подібна на пеніс, приносить удачу.
Плюс, якщо вона кидала задалеко кубик, то могла
дістати його тією ногою.
Інша річ, яку я пам'ятаю — у мене був дядько Сесіл.
І мій дядько сидів на вході в наливайку
і казав всім одне і те ж.
Мала, дай мені дві п'ятки, щоб вийшла десятка.
Він не любив десятки.
Якщо даси десятку — задушить на хрін.
Я дещо поясню про дядька Сесіла.
Мій дядько Сесіл страждав від епілепсії,
він був покалічений і відсталий.
Заспокойтеся і дайте мені пояснити чого я кажу «відсталий».
Він народився у 1932 році.
Особливих потреб тоді не існувало.
Він був відсталим, ясно?
Атланто, я попрошу вас відкрити ваш розум.
У мого дядька було дві-три епілепсії на тиждень
і мій дід втомився від цього, тож ми дещо вигадали.
Він думав, що якщо приводити йому жінку щосуботи,
це зменшить кількість судом протягом тижня.
Слухайте, не зачиняйте калитку мого дядька.
Йому теж потрібна любов.
Кожної суботи, це були мої і моєї сестри обов'язки.
Ми мали піти і допомогти йому почати.
Заткніться. Це моя історія і я її розкажу.
Ми заходили
і повія була вже на ліжку,
з афро на вагіні, як у «Джексонс 5».
Відкрийте свій розум і ви побачите.
«Як ви, міс Бетті? Зараз ми його підготуємо».
Мій дядько сидів у кутку і шкірився, як довбень.
Ми підходили до нього, він завжди мав два ремені,
бо у кишенях було $50 по п'ять копійок.
Він скидав штани
і вони вдарялися об підлогу, наче він закутий в ланцюги.
І чесне слово,
член дядька просто вистрибував.
У нього був найбільший необрізаний член, який я бачила.
І який він не міг контролювати.
А скільки разів його крайня плоть давала мені чи сестрі по потилиці.
І ми такі: «Зажди, Сесіле, твоя головка суха».
Ми проводили його до ліжка, бо він був покаліченим.
Для мене це виглядало, ніби він ходить, як кенгуру.
Ця історія не відправить тебе в пекло.
І ми закидали його на ліжко, на повію.
Тому що він не міг стати на коліна, як звичайні люди.
А якби міг, то виглядав би, як косатка ззаду.
Ми з сестрою були по два боки ліжка,
поки він залазив на повію.
Ми брали його щиколотки і розсували його ноги.
Серйозно, його член заходив прямо в проститутку.
Але він був відсталим, ми мали його мотивувати.
Тож ми кричали: «Відкенгуруй ту кицюню, дядьку Сесіле!»
Він заходив три, чотири рази і ми ішли казати діду:
«Діду, він там кенгурунить кицюню.
Можна нам по 50 центів, щоб пограти в "Пакмана"?
Але я скажу чесно,
це не допомогло дядьку з епілепсією.
У нього досі дві-три епілепсії на тиждень, а дід кричить:
«Чорт забирай, у Сесіла знову епілепсія.
Візьміть хтось ложку і запхайте йому в рота.
Але не мою улюблену, бо він її пожує.
І не забудьте про дві "Пепсі" біля голови,
бо коли його перестане трясти, він захоче пити».
І я пам'ятаю, як думала в дитинстві:
«Вони його вбивають на хрін.
В його дієті забагато "Пепсі" і вагін».
А на кого ви думали, що прийшли?
Він помер, коли мені було 19 років.
І я спитала у брата:
«Як вони поховають дядька?»
Він сказав: «Я не знаю».
«Я теж, коли він на спині, його ноги стирчать, як міст».
Мій брат такий: «Ото ти дурепа».
Я кажу: «Я знаю як». Він питає: «Як?»
Тю.
«Вони виріжуть дірки у труні,
запхають ступні і вкладуть його ноги».
Мій брат сказав: «Ти дурна, як пробка.
Вони не так зроблять».
Я питаю: «Ну, а як?». Він каже: «Тю».
«Він покалічений. Вони покладуть його на бік
і запхають у Г-подібну труну».
Але все було не так.
Вони переломили йому ноги і вклали прямо.
Засранцю довелося вмерти, щоб стати прямоходячим.
Я багато думаю про дядька,
бо дітьми ми часто допомагали йому в сексі.
І кілька тижнів тому я думала: «Чорт забирай.
Ми допомагали йому зі стількома кицьками
і жодного разу мій дід не дав йому презерватив».
Він трахав їх без резинки.
Він вічно шкірився і ми думали він щасливий,
а він певно хотів сказати: «Курво, мій член палає».
Я вам дещо скажу.
Я виростила чотирьох дітей і три виводки дітей наркоманів
і є дві речі, від яких ти сьогодні не зупиниш дітей.
Курити травку і бути ґеєм.
Вони обожнюють печиво з травою.
У мене син, йому 21 рік і він обожнює зависати.
Він тупий, як віслюк, коли під кайфом.
Я прийшла додому о 02:30 ночі.
Він накурений до сраки, я стою у дверях і він мене не бачить.
Він стоїть там у фартусі «Шеф Боярді» і капелюсі.
Поняття не маю, де він це взяв.
І в нього ціла сковорідка олії на плиті.
І два клятих курячих крильця в олії.
Помішує так, наче на всю сім'ю готує.
І я нічого йому не сказала,
поки він не почав висмикувати паперові рушнички з рулону.
І я кажу: «Зажди-но. Це тобі не "Ґрейт Велью".
Курво, ці ще дорожчі».
Ви знаєте Броні, в картатій сорочці на упаковці?
Для мене це показник того, які невдячні мої діти.
У мої часи, у нас не було паперових рушничків.
Коли мама смажила курячі задниці і ребра, вона клала їх на газету.
Знаєте скільки разів я брала курятину
з відбитком заголовків на ній?
Дев'ятьох чорних вчора вбили в Чикаґо.
Від цього лайна мені хочеться висловитися.
А ще я хочу висловитися,
і я буду реалісткою, бо я всіх люблю.
Білі жінки, я люблю вас до смерті,
але перестаньте робити хрінь для чорних.
Ви маєте перестати робити собі наші чорні губи, білі жінки.
Вона завеликі для ваших писків.
Якщо купуєте чорні губи, вам треба ще африканські вилиці,
а то бігаєте з губами чорних
і тепер ваші очниці звисають. У тебе сухе око.
Перестаньте!
І вони вам не пасують. Виглядають, як набрякла піхва.
І я вам скажу, білим чоловікам не подобається,
коли ви їм смокчете «чорними» губками.
Їм подобається тоненьке печиво на члені.
Їм не треба губи, більші, ніж їх член.
Зосередьтеся на тому, що знаєте, білі. Фейкові цицьки.
Ви робите їх починаючи зі школи.
Я скажу, хто облажається з фейковими цицьками. Чорні жінки.
Бо хто робить нам волосся — робить і цицьки.
Перуки і цицьки за $89.
Але ось що я люблю.
Я обожнюю, коли білі люди всиновлюють чорних дітей.
Я вважаю це найпрекраснішим у світі —
приносити таку різноманітність і свій дім.
Але я скажу вам чесно, білі люди,
деякі чорні дуже зляться, коли бачать вас з їхніми чорними малюками.
І я їм кажу: «Закрийтеся, курво. Ви його не знали».
Ваших-то дітей, певно, забрали.
І я визнаю, мене засмучує,
коли я бачу в магазині білу жінку з чорною дитиною в колясці
і шкіра на лиці малого така суха, ніби він кокаїну наївся.
Але я, бувши чорною мамою,
точно знаю що робити з чорним малим.
Я підходжу до нього…
Забрала ту луску з малого.
Але я от думаю.
Знаєте що?
Білі люди постійно всиновлюють чорношкірих дітей,
але я хочу запитати кількох присутніх білих людей.
Я не тикаю пальцем, але запитаю вас.
Ви помітили, що ми не ліземо до білих дітей?
Не тому, що ми расисти чи ще якась хрінь.
Ми не ліземо до білих дітей, бо це надто дорого.
Ми не підемо і не всиновимо білу дитину.
Тепер доведеться купувати лосьйон для шкіри.
Та кокосове масло коштує три долари.
Ти не можеш намастити ним біле дитя
і відправити надвір під сонце.
Він загориться.
Кинуть за ґрати за злочин ненависті.
А ти лише хотів зволожити його білу дупу.
Але от що я думаю: «Знаєте що?
Чорні жінки, якби ми почали всиновлювати білих малих,
ми б вирішили проблему країни,
яку уряд, начебто, вирішити не може».
І ця проблема —
стрілянина в школах.
Не плутайте наші злочини.
Ми стріляємо з машин, а не в школах.
Хріна з два ти стрілятимеш у школі, якщо у тебе чорна мама.
Вона заявиться туди і перерве стрілянину в школі.
Чорна мама зайде в ту кляту школу
із чепчиком на голові…
Це завивка волосся.
…в коротенькому топі,
у лосинах, що обтягують її задницю.
У брудних уггах.
І заверещить на повні груди: «Чарльзе Крейг Молодший Третій!
Я знаю, що ти там не витрачаєш мої кляті кулі.
Думаєш, кулі на деревах ростуть?
Егоїстична ти, біла срака.
Так і знала, що ти пропащий, коли ти зранку зайшов
у бісовому тренчі.
І ти ж не думаєш, що я читатиму твій довбаний маніфест,
який ти лишив».
Вони там пишуть, чого вони вбивають.
Але подумайте про це, чорні.
Вони завжди ідуть і всиновлюють наших дітей.
І все закінчується добре.
Як у «Невидимій стороні».
У «Невидимій стороні», чорний іде вулицею
і біла жінка підбирає його, і перетворює на гравця НФЛ.
Я лише кажу, вам що, не хочеться Емінема?
Ану йдіть на аукціон білого сміття.
Так, я це сказала.
Я їх зустрічатиму з хокейною ключкою.
Іди сюди, біле дитя.
Сніжку, вмієш читати реп?
Ану заспівай "My Name is".
Може справжній Слім Шейді встати?
На хрін, реп ти не читаєш.
А в хокей граєш?
А їздиш швидко?
NASCAR.
Завжди є білий малий: «Я вмію грати баскетбол».
Я кажу: «Ану всядься».
Жодного вартісного після Ларрі Берда.
Ларрі Берд — білий Майкл Джордан.
Ну ж бо, ви не настільки молоді.
Моя старша дочка — лесбійка з ніг до голови.
Вона б вас всіх вилизала.
Моя мала стільки лиже, що ми
називаємо її Міс Пакман.
Я мала б знати, що вона буде інакшою
ще коли жінка її татуся постукала мені у двері.
Вона постукала і назвала моє ім'я.
Я така: «Це я».
Вона каже: «Я прийшла сказати, що ти спиш з моїм чоловіком».
Я охрініла, кажу: «Чекайте. Тобто з вашим чоловіком?
Спершу він має бути вашим хлопцем. По суті, ви спите з моїм чоловіком».
Вона спитала, скільки мені. Кажу: «13».
«Ану, вийди сюди, поговоримо».
Я вийшла, ми говоримо,
я на п'ятому місяці вагітності від її чоловіка.
По вулиці іде продавець морозива,
вона питає: «Хочеш морозива?», ще б пак хочу.
«Мені і твоїй падчерці жарко».
Відкрийте свій розум, це смішно.
Вона просить мене зробити аборт.
Я така: «За один ріжок?»
Вона взяла мені один ріжок.
«Може купиш мені коробку морозива, курво?»
Пішли на хрін. Я залишила дитину.
І тепер її батько вдає, що не пам'ятає різницю у віці.
Коли ми зустрілися, мені було 12, а йому 21 і він був одружений.
Не ваше собаче діло.
Він хоче сказати:
«Ти ж знаєш, що я не знав скільки тобі».
Я кажу: «У тебе що, амнезія?
Курво, ти сам забирав мене з початкової школи.
Ти що, бляха, думав, що я в їдальні працюю?»
Єдина сучка в початковій школі, у якої був хлопець з тачкою.
Я дивилася на своїй подруг:
«Вашим хлопцям пора вже злізти з велосипедів».
Мої друзі: «Ні, пора вже тому старигану перестати тебе забирати».
Тож, я завагітніла у 13 і народила у 14.
Якось я розбудила маму о четвертій ранку.
Кажу: «Мамо, мені живіт болить».
Мама вскочила з ліжка, сонна.
Роздратована, її коротка нога звисає, як пеніс.
Вона кричить: «Навіть поспати тут не дадуть».
Вона розбудила мою сестру.
І каже їй: «Вставай і шуруй до таксофона»,
вдома телефону не було,
«подзвони в 911, щоб вони її забрали, а я могла поспати».
Я її не засуджую. Вона була не в гуморі сідати за кермо.
Моя сестра пішла, подзвонила в 911 і повернулася.
Через п'ять хвилин вони гримають у двері…
«Дитина народилася?». Тобто народилася?
Ця курва сказала їм, що дитя народилося.
Я відчиняю двері: «Ні, просто болить».
Питає: «Можете іти до швидкої?» Кажу: «Так».
Я іду до швидкої.
Він відкриває двері, а там вже інший дружок на носилках.
Він сказав, що за кутом від мене,
комусь проштрикнули плече
і коли ми подзвонили, вони розвернулися і заїхали по мене.
Але мені було тяжче,
тож йому сказали поступитися місцем на носилках.
По дорозі до лікарні у мене почалися перейми.
Дружбан хапає мене за руку: «Дихай, мала».
Я кажу: «Ти хто такий на хрін?»
Я приїхала в лікарню і народила чотири кілограмову дівчинку.
І я скажу вам чесно, я не хотіла ніякої дитини.
Я лише хотіла пупса
з справжнім свідоцтвом про народження.
А той старий зробив мені цілу дитину.
За дві години після пологів прийшла медсестра.
Каже: «Пора годувати дитину».
Я питаю: «Чим?»
Вона каже: «Грудьми».
Мені 14, я не знала про грудне годування.
Я взяла свою грудь і кинула на лице дочки.
Ледь не задушила на хрін.
Я дивлюся на медсестру і кажу: «Схоже, вона не любить груди».
Вона каже: «Ти що робиш?
Дай їй в рот свою пипку».
Я така: «А, добре».
Я дала їй в рот свою пипку
і вона як присмокталася до неї.
Я кажу: «Медсестро, я не зможу це робити».
Вона питає: «Чого?». Я кажу: «Бляха.
Я заводжуся, як хтось ссе груди. Тепер треба трахнути».
Ви ж в курсі, що дочка не перестала ссати груди?
Годування грудьми зробило з неї лесбійку.
Вона ще та лесбійка.
Щоразу, як приходжу — в неї нова дівка.
Я кажу їм: «Не грайтеся з моєю малою. Вона вас вилиже і покине».
«Ти для неї черговий льодяник».
Дочка каже: «Мамо, не пхай свого носа.
Ми з дівчиною ідемо в магазин. Чекай вдома».
Я сиджу у неї вдома і думаю: «Моя дочка лесбійка з ніг до голови».
«Що ці дві крихітки роблять?»
Я назвала їх крихітками,
бо я уявляю, коли стикаються дві чорні вагіни,
це звучить, наче хруст пачки чипсів.
Сер, поділіться цим з ними.
Так це звучало, коли в мене там було афро.
Я вирішила пошуміти.
Я пішла до її шафи.
Того дня я запам'ятала, що у всіх лесбійок одна і та ж хрінь в шафі,
на верхній полиці зліва.
Під назвою «коробка пенісів».
І я випадково скинула ту коробку пенісів
і всі члени з присосками на яйцях повипадали з коробки.
Та хрінь випала на лінолеум.
Я озирнулася, ті пеніси гойдаються туди-сюди.
Як ті кляті аеромени на стоянках.
Ви знаєте, як тяжко відчепити член на присосці від лінолеуму?
Вгору потягнути неможливо.
Я тягла їх до килима.
Як трупи.
От ґейство.
Якось ми з дочкою поїхали у подорож в Нью-Йорк.
Тільки двоє, повертаємося з магазинів.
Я шукаю ключі в її рюкзаку.
І з дна її рюкзака, під час нашої подорожі,
я витягаю страпон, причіплений до пояса карате.
Я питаю: «Ти нащо притягла страпон у нашу подорож на двох?»
Вона дивиться і каже: «Мамо, на випадок, якщо доведеться укласти сучок».
Я кажу: «Але тут тільки ти і я.
Мамку хочеш трахнути?»
Налякала мене до всрачки, я очей не змикала.
Мала, ніхто і пальцем мене не торкнеться з холодним членом.
Я навіть їжу холодну не люблю.
Я люблю відчувати гарячі яйця на своїй дупі.
Чорт, я доросла жінка.
Я люблю добрячі горішки між ногами,
які можна відбити, як теніс.
Одне я знаю про лесбійське батьківство,
у вас буде з ними розмова, коли вони зроблять камінг-аут.
І перше, що вам скажуть: «Я народилася лесбійкою».
Я кажу: «Я люблю тебе до смерті і я не знаю, як ти стала лесбійкою,
але якщо ти лижеш так, як твій татко, ти геройка!»
«Мамо, ти завжди жартуєш. Я народилася такою».
Кажу: «Курво, на УЗД ти лесбійкою не була».
Я не маю жодного знимку, де ти робиш оце.
Скажу чесно, як мама лесбійки, у мене були думки:
«Ну як моя дитина стала лесбійкою?»
Я з'їла забагато гострого соусу?
Я впала зі сходів?
Вона лизала мені, коли народжувалася?
Це було сильно, я дам вам хвильку.
Просто цікаво.
Але ось що я вам скажу.
Я можу балакати про дочку лесбійку скільки схочу,
але інші про неї не можуть тріпатися. Це моє лесбійське дитя.
Дякую, всім ґеям.
Я не брехатиму, я чесна сучка,
коли вона зробила камінг-аут, мені було соромно.
Моя подруга прийшла до мене:
«Боже, Пет, твоя мала лесбійка? Певно, так соромно.
Мені було б соромно. Уявляю, як тобі.
Соромно до всрачки».
Я кажу: «Курво, твоя дочка шльондра.
Моя хоч знає, де її пеніси.
На верхній полиці зліва».
Якщо ви нічого не взяли для себе з шоу, сподіваюся ви взяли одне.
Навчіться, як перетворити найгірше лайно у житті
у смішну історію.
Якщо можете над ним посміятися — ви його контролюєте.
Мені чхати, якщо хтось запхав вам палець в дупу,
коли ви були малі.
Якщо вам не запхали аж до кісточки — ви перемогли.
Атланто, дуже вам дякую. З вами була Міс Пет.
Дякую.
Переклад субтитрів: Валерія Балаушко