Downloaded from YTS.MX
Ms. Pat, porodila jste ve 14 letech, v podstatě po první periodě.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jdi do prdele, Dione.
Chrisi, proč Dion vypadá líp než ty? Dione, jsi jak černý Ken na cracku.
Čeká vás první komediální speciál. Jak svými problémy můžete rozesmívat lidi?
Protože neřeším, co nemůžu ovlivnit.
Ale výprask, co ta děcka dostanou, ovlivnit můžu!
Dáme si pauzu.
Atlanto, přivítej svoji rodačku.
Ať vás slyší jediná a jedinečná Ms. Pat!
No jo, sakra.
Jo!
No jasně.
Držte huby, kurva. Dáváte tý mrše najevo, že to zvládla.
Jsem ráda, že tu jsem.
Atlanto, konečně jsem doma, do prdele. Místo, kde dostanete podporu,
ale práci teda fakt ne.
Vy všichni černí půjdete do krimu.
Tuhle jsem si volala s kámoškou,
bavíme se o dětech závislých na cracku. Jo, vychovávám neteřiny závislý děcka.
Stěžuju si ně: „Parchanti už mi lezou na nervy.“
A kamarádka: „Proč říkáš, že jsou závislý na cracku?
Fakt se narodily na cracku?“
A já na ni: „Ty krávo, fakt nevím.
Ale určitě se to narodilo na kokainu.“
A ona: „Na kokainu? A jak si odvyká?“ Tak říkám: „Prostě jí ho nedávám.“
Odsoudili mě, do prdele.
Nemůžu jen tak někde kupovat šňupání.
Co kdyby mě zastavili policajti? „Strážníku, to není můj kokain.
Je pro dítě, co mám doma.“
Jeho matka zdrhla i s mlíkárnou.
Tohle jsou třetí děti na cracku, co mám doma.
Řekla jsem Bohu, že končím.
Je mi 49 a mám doma sedmiletý dítě,
co mi vykecává díru do hlavy.
Něco vám řeknu, pořád mám periodu, ovuluju.
A procházím menopauzou.
Ty děcka mi rozmrdaly rovnováhu.
Neteř byla tuhle na posraným telefonu, vykecávala se a pořád lhala:
„Každej ví, že děcka miluju.“ „Jasně, jen ne svoje.
Taky ti k tomu něco řeknu.“
Že by pro ně prý umřela.
„To nedělej, nemáš životní pojistku.
Umřeš si, já tě budu muset pohřbít a kupovat dětem kokain?
Neposrala ses? Kolik mám asi peněz, smažko?“
A jsou to rozmazlený děcka. Dělají věci, co jsem nikdy nedělala.
Tuhle vlezly do pokoje. Ani nezaklepaly.
Pokud vás vychovává černoch, naučte se klepat, sakra.
Zaklepejte, nakoukněte a nedívejte se, kam máma schovává sladkosti.
Moje máma neměla přední zuby, ale milovala sušenky v čokoládě.
Nám je nedávala.
My museli žrát obyčejný zázvorový.
Znáte je, jsou tvrdý jak svině. Nejdřív se musej máčet jako fazole.
Tyhle závislý děti to maj jinak. Vlezou rovnou do pokoje.
První jde vždycky ten malej. Já jim každopádně nevěřím,
protože žily v doupěti se svojí matkou.
Takže u sebe mám vždycky zavírák, kdybych jednoho z nich musela bodnout.
Jebat. Ulici jsem zažila. Jsem připravená.
Prcek vejde do pokoje a říká: „Teti?“
„Co chceš, Raymone?“
A on: „Chceme vědět, jestli budeme dnes večeřet.“
Tak říkám: „Vy jste teda rozežraný děcka.
V jedný větě použít ‚večeřet‘ a ‚dnes‘.“
Já bych k mámě takhle nepřišla a neptala se.
Vešla bych tam takhle: „Mami?
Budeme dnes jíst?
Je už skoro zítra.“
A ona by řekla: „Seběhni si ze schodů a udělej si vodní sendvič.“
Vy neznáte vodní sendvič?
Víte, jak když jíte toustový chleba a zapijete ho vodou?
Nalepí se vám na patro.
Odlepujete to příborákem a vypadá to, že kouříte péro.
Jen se nedělejte. Zapomínáme rychle.
Jednou jsem měla hlad jak svině.
A ten vodní sendvič se odlepil.
Dívala jsem se zrovna na svý oblíbený Šmouly.
Šmouly znáte, ne?
Bože, jak já milovala Šmoulinku. Věděla jsem, že je coura.
Je jasný, že nikdo nemá tolik bráchů.
Sledovala jsem je na předváděcí televizi s druhou televizí nahoře kvůli zvuku.
Sedím tam a odlepil se mi vodní sendvič. A zrovna dávali reklamu.
Na to nezapomenu, byla na Burger King.
Ukázali opečenou housku,
ze salátu, rajčat a cibule tam kapala voda,
z hovězí placky stoupala pára
a já tam seděla s kručícím břichem a začalo mi hrabat.
Mozek mi řekl: „Jdi si dát burger.“
Vyskočila jsem z gauče, přeběhla jsem rozdrbaný koberec,
chytila jsem televizi a začala ji olizovat.
A ona mi normálně dala ránu.
Tak si říkám, že bez placení to asi nejde.
A musím vám říct, že tohle jsou jediný závislý děti,
co vychovávám v čistě bílý čtvrti.
Při výchově v čistě bílý čtvrti jsem si všimla jedný věci.
Všimla jsem si, že bělošský školy neslaví měsíc černošský historie stejně,
jako to dělají černošský školy.
Bělošský školy slaví
měsíc černošský historie podle počtu černých dětí.
Čtyři černoši znamenají čtyři dny.
Na škole mých děti trvá dýl týden jednoty než měsíc černošský historie.
Vy běloši, co tu jste,
možná nechápete, jak je to pro nás důležitý.
Ale my do toho jdeme naplno.
Je to tak, černoši?
Oblíkáte se jako černej hrdina a jste černej hrdina celejch 30 dní.
Říkáte si, že se to slaví jen 28 dní, ale nasrat, ty dva dny si bereme.
Dám vám příklad.
Když vaše dítě chce být Harriet Tubmanová, tak musí být Harriet Tubmanová.
Musí být chytré, aby mohlo vést,
musí umět hrát na schovku…
a taky zmáknout černocha pistolí.
A mít drsnej výraz.
Nezahrávejte si se mnou.
Víte, že Harriet nebyla kočka.
Víte, že Harriet vypadala jako její strejda.
Nechápejte mě špatně, neříkám, že si jí necením. Cením si jí.
Bez Harriet bych teď nedobrovolně kouřila nějakýho bělocha.
Děláte, že byste ji ojeli. Vy byste ji neojeli.
Ojel bys Harriet? Ty jsi holka, promiň.
Ty bys asi Harriet ojela, ale…
Omlouvám se. Neviděla jsem tě, nemám brýle.
Asi bys ji vylízala k smrti. Promiň.
Pro svobodu cokoli, není to tak?
Vylízat se pryč z pánova domu.
Volala mi synovcova učitelka. Říká:
„Chtěla jsem vám dát vědět, že má Raymon A z eseje o černošských hrdinech.“
Tak říkám, že je mi to u prdele. Proč mi to volá?
Tak že prý by mi ji měl přečíst.
No jasně.
Synovec přijel autobusem ze školy, vešel domů.
Říkám: „Hej, Raymone,
máš A z eseje o černošských hrdinech.
Vole, pojď s tím sem, ať nám to můžeš přečíst.“
Jsem černá máma, takhle doma mluvím.
Vytáhl tu práci a nekecám, začal číst: „Má černošská hrdinka je tetička Pat.“
No jo. Koukla jsem na manžela a říkám: „Jo, tebe si nevybral.“
Další věta zněla: „Dřív prodávala kokain.“
Tak počkej, byl to crack.
Kokain byl pro tvoji sestřičku.
Vyrůstala jsem tady, v Atlantě v Georgii. Šlo o éru Ronalda Reagana.
Bože, vzpomínáte si na ni?
Reaganomika, lidi. Byli jsme kurevsky chudí.
Měla jsem psa jménem Pup-pup. Když Reagana znovuzvolili, zabil se.
Nekoukejte na mě tak. Já ho nezabila, zabil se sám.
Proto nerozumím těm novinkám.
Třeba to, jak lidi utrácejí mazlíčky. Utratit psa…
Volala mi kamarádka: „Musela jsem utratit svoji Coco Chanel.“
Ptám se proč. Prý měla rakovinu prsu.
„Proč sakra utrácet čubu, která má ještě sedm koz?“
Vás taky nikdo neutratí, když o jednu přijdete.
Prostě to nechápu.
Proč ji nevzala na benefiční pochod?
Čuba by taky chtěla triko „Porazila jsem rakovinu.“
Chtěla by si poslechnout „Heart of an Angel.“
Koukněte na sebe, pejskaři.
„Co si to dovoluješ, Ms. Pat?“ Jste cvoci.
Utracení mazlíčka ani není levný, stojí 799 dolarů.
Za utracení psa bych 799 fakt nedala.
Rozhodně ne, když mám na dvorku gril.
Nasrat. Plamen je plamen, sakra.
Je fuk, kdo ho zapálí.
Soudíte mě?
Já si nebudu dávat popel do kelímku s fotkou.
Seru na vás.
Nesnáším milovníky zvířat.
Každý týden někam lítám.
Fakt mě nebaví, že nastoupím do letadla a všichni mají falešný asistenční zvířata.
Nevěřím, že všichni potřebují kamaráda.
Viděli jste tu paní, co tam chtěla propašovat minikoně?
Kdo sakra předepisuje minikoně? A kolik se na něj doplácí?
Jen tak přepravujou kraviny zadarmo. Udělám to stejně s děckama.
Nastoupím do letadla se čtyřma závislýma dětma ve vestách.
„Tohle jsou mý asistenční děti.
Moc si s nima nezahrávejte, koušou.“
Nesnáším milovníky zvířat. Fakt zašli moc daleko.
To, že milujete nějaký fotbalový tým, neznamená, že ho váš pes miluje taky.
Myslím to vážně. Sousedka tuhle venčila psa.
Ta čubka měla sukni. Jako by šlapala chodník.
Psi by ani neměli nosit džíny.
Psi si mají lízat čuráky.
Nemůžou si ho lízat, když mají zapnutý zip.
Tohle miluju, protože pejskařky se vždycky zarazí.
Jo, mluvím o vás.
Venčíte psy s mašlema, protože vám nefunguje děloha.
Šlápla jsem vám na kuří oko?
Mluvím vážně.
Žiju v Plainfieldu v Indianě.
Moje bělošská sousedka říká: „Dorazíš na narozeninovou oslavu mého prcka?“
A já: „Jasně.“
Na bělošský oslavě jsem ještě nebyla.
V obchodě jsem její dceři koupila černou Barbie.
Nasrat, kupuju to, co vypadá jako já.
Navíc jim prospěje trocha různorodosti.
A pak jsem šla k ní domů.
Nekecám, vešla jsem tam a u stolu sedělo šest psů.
Dívám se na ně a oni mají výraz: „Můžeš tý krávě říct, že jsme psi?“
A sousedka pak: „Sfoukni svíčky, Bustere.“
Říkám: „Jestli ten pes sfoukne svíčky,
kousneme tě všichni do prdele.“
Chybí mi starý časy. To jste mohli psa přivázat ke stromu.
To už teď nesmíte, zavřeli by vás.
Líp na tom jste, když tam přivážete dítě.
Vyrůstala jsem v Atlantě, když jsem byla malá,
dost jsme se stěhovali.
Často nás vystěhovávali.
Máma se starala, aby nás vystěhovali do stejný čtvrti.
Nemuseli jsme měnit školy.
Blbý na vystěhování bylo, že nás máma nutila chodit ke starýmu domu
a ptát se, jestli třeba nepřišla pošta.
Ťuk, ťuk. Dostali jsme nějakou poštu?
Může si máma půjčit balení kuřete a dva tampóny?
Máma byla ohledně domů puntičkářka.
Pronajímala si domy s krbem.
Myslela jsem, že to dělá, aby její černý děti mohl navštívit Santa Claus.
Ale o to nešlo.
Krb chtěla, protože jsme byli chudí. Neměli jsme na energie.
Takže jsme nesvítili a vařili jsme na ohništi v krbu.
Takže jste přišli v létě, bylo 37 stupňů a u nás hořelo v krbu.
Byla tam mříž a na ní se peklo kuře na borovým dřevě.
Stěny se potily, my se potili. Všichni ve spodním prádle jako na lodi.
Jediný větrák foukal mámě do obličeje, ta sledovala Mladý a neklidný.
Prskaly na nás jiskry a omastek.
Říkáme: „Mami, je tu vedro.“
Ona: „Ber to jako chlap.“ A já: „Jsem holka.“
O pár dní později jsem byla ve škole, přišel ředitel, čahoun s brejlema,
kdyby neuměl číst, udělal by kariéru v NBA.
Přišel ke mně a říká:
„Mladá dámo, promluvíme si.“
Jdu k němu do kanceláře a tam policajti,
moje poradkyně, moje učitelka a on.
Všichni se na mě koukali. Ptám se: „Co se kurva děje?“
Já totiž kleju celej život.
Podíval se na mě a řekl: „Máš na sobě modřiny a popáleniny.
Chceme vědět, co se u vás děje. Sebepoškozuješ se?“
Říkám: „Ty vole, ne.
Opejkala jsem kuře v krbu.“
Podíval se na mě a řekl: „Padej do třídy.
Já myslel, že tě týrají.“
Tak říkám: „No však mě týrají.
Ve čtvrtý třídě bych neměla opejkat kuře v krbu.“
O pár dní později si kamarádka v jídelně stěžovala na mámu.
Říká: „Máme je na hovno.“ Říkám, že ta moje taky.
Kamarádka pak: „Ale prý je pro nás i lepší místo.“
„Jaký lepší místo?
Kde je kurva lepší místo?“
A ona: „Jmenuje se pasťák. Jen se tam musíme dostat.“
„A jak se tam dostaneme?“
Tak říká: „Musíš utéct z domu,
pak jít do obchodu a něco tam ukrást.
Pošlou bílý auto s červeným majákem, to tě tam odveze.“
Policajty.
Za útěky a krádeže vás zavřou.
Nekecám, v pasťáku jsem strávila pět dní.
Za tu dobu jsem se hodně naučila.
První den tam zazvonili na zvon.
Je čas jíst. Nekecám, poradkyně mě zavedla do místnosti,
kde byla spousta talířů plných připravenýho jídla.
Jdu s ní a koukám na ty talíře.
Všimla jsem si něčeho, co jsem neznala. Ptám se: „Paní, co je to za maso?“
A ona: „Kuřecí.“ „Jaký kuřecí to je?“
A ona odpoví: „Stehna.“
Já stehna nikdy nejedla.
Ptám se: „A to nemáte biskupy a hřbety?“
Moje máma vařila jen kuřecí biskupy a hřbety.
Máma nás nebrala do McDonald's. Dělávala nám McBiskup.
Někteří z vás by si biskupa taky dali.
Tenhle žil v chudobě. Jak se chechtá.
Vyvolává to v něm vzpomínky. „Sakra, Ms. Pat.“
Zkontroluje si výpis z účtu, jestli je v pohodě.
Díky, brácho, že to chápeš.
Pak jsem si všimla další věci. Takový rolky.
Vzala jsem ji a ptám se: „Paní, co je to?“
A ona: „To je bílý chléb.“
Já bílej chleba nikdy neměla. Ani jsem ho nikdy neviděla.
Tak se ptám: „A nemáte černej chleba?“
Klidně se směj, běloško, černej chleba teď žerou všichni.
Je to fakt zdravý.
Otevřete špajzku a řekněte si, že máte černej chleba.
Já ho tam mám taky, sakra.
Jako dítě jsem netušila, jak na hovno mám život.
Vystřihněte, jak si tahám kalhoty z prdele.
Mám pocit, že mám mezi nohama dildo.
Snažím se.
Černoši si říkají: „Koukej na ty kalhoty. Máš tlustou píču.“ Ne, nemám.
V klidu, oni to vystřihnou.
Jde to do televize, sakra.
„Co mi to kurva leze po noze?“
Netušila jsem, jak na hovno mám život,
dokud jsem si nevolala s kamarádkou.
Bavily jsme se o křtinách. Říkám: „Holka, mě už křtili 25krát.“
A ona: „25 krát? Kdo tě tolikrát pokřtil?“
Tak se ptám, kolikrát křtili ji.
A ona: „Jen jednou, ve jménu Krista.“
„Tak to mě máma křtila ve jménu svých kluků.“
Tehdy v Atlantě to bylo tak, že když jste měli finanční problémy,
stačilo jít k místní církvi, přidat se k ní a nechat pokřtít dítě.
Oni vám pak vypsali šek.
Jo. Máma si pak vymyslela plán.
V neděli nás nechávala pokřtít dvakrát třikrát.
Jednou jsme tam přišli už mokří.
Pastor se ptá: „Proč jsou mokří?“ A máma: „Hleď si svýho. My máme práci.“
Černošské církve si všimly, že je máma podvádí,
tak musela do bělošských.
A řeknu vám, že když máma objevila bílý církve,
bělochy a bělošskou vinu,
naprosto zneužila vaše předky.
Dorazili jsme v chevroletu z roku 1964, nás pět černochů na zadním sedadle.
Ona se otočila a říká:
„Jdeme si pro prachy těch běloušů. Nasaďte otrocký ksichty.“
Šli jsme dovnitř a napakovali se. Máma věděla, že až dostane šek,
půjde si za něj koupit trávu.
Ale křty v bělošských kostelech byly fajn. Chovají se tam k vám líp.
Po křtu vás tam vezmou dolů do špajzky.
V těch bělošských kostelech dali všem pěti krabičku a nechali je si vybírat.
Máma říkávala: „Pořádně je podojte.“
Celou dobu jsme měli otrocký ksichty.
V černošským kostele se vám to nestane.
Dostanete krabičku na rodinu.
A vždycky tam byla ta hnusná kráva v paruce,
co hlídala mezi dveřma a sjížděla vás pohledem.
Jako by říkala: „To nepoděkuješ? Asi si ty sladkosti zas vezmu.“
Moje máma byla handicapovaná na poloviční úvazek.
Jo, handicapovaná na poloviční úvazek. Měla krk v hajzlu.
Nekecám, takhle jí padala hlava.
Říkávala: „Narovnej mi hlavu.“
Takže jsme jí pořád zvedali hlavu.
Nevím, co měla s tím krkem, ale když jsem ji poznala, už to měla.
Ten krk jsem nenáviděla. Jako děti jsme si nemohli jít ven hrát.
Pořád jsme měli službu na zvedání hlavy.
Jednou jsem s mámou jela autem.
Jely jsme si vybrat šek ze sociálky.
Máma posadila ségru dozadu a mě dopředu.
Krk jsme jí tak hlídaly ze všech stran.
Takže jsme jely vybrat šek ze sociálky. Dojely jsme k železničnímu přejezdu.
A máma: „Kurva, kvůli vlaku nestihnu banku.“
A pak říká: „Projedu před vlakem.“ A se ségrou si říkáme: „Neprojede.“
Nekecám, máma šlápla chevroletu na plyn, přejela první kolej…
A pak jí spadla hlava.
Začala řvát: „Sakra, zvedni mi hlavu, jede vlak!“
Ségra ji flákla zezadu.
Ale flákla ji až moc, máma to schytala o volant.
Tak jsem jí tu hlavu zvedla, ale nebylo to dobrý.
Ségra ji flákla znova.
Tak moment, tohle není baseball.
Nakonec jsem jí tu hlavu podržela a přejely jsme koleje.
Máma se pak ptala: „Proč jste mě tak mlátily?“
„Ty krávo, jel tam vlak.
Ten tvůj debilní krk nás málem zabil.“
Chcete slyšet něco ujetýho?
Ségřin krk dělá totéž.
Nekecám, říká se tomu tortikolitida.
Můžete si to vygooglit.
Mívají ji i slepice.
Nevím, jestli ji nemáme z toho pečení kuřat v krbu.
Ségřin krk ale dělá totéž.
Hlava jí leží na rameni. Když ji zvedá, dělá to zvuky jako postřikovač…
Jela jsem s ní i s dcerou autem,
ségra kecala, pak zvedla hlavu
a ta se jí za jízdy složila na rameno.
Dcera začala ječet!
„Uklidni se, sakra, využívá periferní vidění. Bude to dobrý.“
Tohle bych si nevymyslela.
Jako malá jsem slyšela telefonovat mámu s tetou.
Měla telefon s dlouhou šňůrou, šla do pokoje
a nezavřela dveře. A říkala: „Holka, já fakt umím kouřit péro.“
Já stála u dveří a říkám: „Kecá.
Nelži, kdo by ti pomohl vstát?
Měla bys to péro v puse jako teploměr.“
Jako malá jsem žila v nelegální palírně.
S dědečkem. Prodával samohonku a jednotlivé cigarety.
Tedy kusovky, běloši.
V tom domě jsme jako děti viděli vše.
Od gamblingu přes prostituci po zastřelený černochy.
Jako dětem nám nic nezakazovali.
Nejvíc si pamatuju dvě věci.
První: Máma milovala kostky.
Ale než začala hrát, sundala si umělou nohu,
protože podle ní pahýl jak ochablý péro přináší štěstí.
A když hodila kostky moc daleko, přitáhla si je protézou.
Další, co si pamatuju, je strejda Cecil.
Strejda Cecil sedával u dveří palírny a všem říkal tu stejnou věc.
„Čau, holka. Dej mi dva nikláky.“ Dva nikláky jsou deseťák.
Ale deseťáky neměl rád. Za deseťák by vás uškrtil.
Něco si o Cecilovi řekneme.
Strejda Cecil měl záchvaty.
Byl to mrzák a taky retard.
Uklidněte se, vysvětlím vám, proč říkám „retard“.
Narodil se v roce 1932. Tehdy nebyly žádný specifický potřeby.
Prostě to byl retard, jasný?
Takže potřebuju, abyste to brali s otevřenou myslí.
Strejda měl dva tři záchvaty týdně.
Dědu už to nebavilo, tak dostal nápad. Myslel si,
že když v sobotu zaplatí strejdovi děvku,
sníží to počet záchvatů, který by měl v týdnu.
No tak, strejda Cecil nepotřebuje kazišuky.
Taky potřebuje lásku.
Každou sobotu jsme to se ségrou musely řešit. Nekecám.
Musely jsme mu pomáhat se začátkem.
Držte huby. Je to můj příběh, odvyprávím ho.
Vešly jsme do pokoje, prostitutka už byla v posteli,
na vagině afro jako Jackson Five.
Otevřete svou mysl, uvidíte to.
„Jak se máte, slečno Betty? Připravíme vám ho.“
Strejda se zatím v koutě křenil jak prase.
Šly jsme k němu, on měl vždy dva opasky,
protože měl po kapsách nikláky za 50 dolarů.
Pak si sundal kalhoty
a ty při dopadu vydaly zvuk jak pekelný řetězy.
Nekecám…
Nekecám, objevilo se jeho péro.
Měl to největší neobřezaný péro, co jsem kdy viděla.
A on ho neovládal.
Předkožka mě nebo ségru často plácla přes hlavu.
Říkáme: „Vydrž, strejdo Cecile, jedeš nasucho.“
Tak jsme ho dovedly k posteli, protože byl mrzák.
Mně to vždycky připadalo, že se pohybuje jako klokan.
Za tohle do pekla nepůjdeš, zlato.
Hodily jsme ho do postele na tu prostitutku.
Nemohl totiž na kolena jako ostatní lidi.
Vypadal by jako ze Zachraňte Willyho.
Se ségrou jsme byly každá na jedný straně a on ležel na prostitutce.
Vzaly jsme ho za kotníky a roztáhly mu nohy.
Nekecám, jeho péro zajelo rovnou do tý prostitutky.
Ale byl to retard, tak jsme ho musely povzbuzovat.
Tak jsme začaly pokřikovat: „Poskákej tu kundu, strejdo!“
Když párkrát zasunul, šly jsme to říct dědovi.
„Dědo, už na tý kundě skáče.
Dáš nám těch 50 centů, ať můžeme jít hrát Pac-Mana?“
Ale nalijme si čistýho vína, strejdovi to se záchvaty nepomohlo.
Pořád měl dva tři za týden, děda vždycky ječel:
„Sakra, Cecil už má zase záchvat.
Sežeňte lžíci a vrazte mu ji do huby.
Ale ne moji lžíci, rozžvejkal by ji.
A nachystejte mu k hlavě dvě Pepsi.
Až se dotřese, bude mít žízeň.“
Jako dítě jsem si říkala:
„Oni toho chlapa zabijou.
Neměl by tolik šukat a pít Pepsi.“
Nevím, co jste si mysleli, že tu uvidíte.
Zemřel, když mi bylo 19 let.
Ptala jsem se bratra:
„Jak strejdu Cecila pohřbí?“
A on: „Nevím.“ A já: „Já taky ne,
protože když bude na zádech, bude mít pokrčený nohy.“
Brácha na to: „Seš blbá.“ Pak říkám, že už vím, bráchu to zajímalo.
Říkám: „Vyříznou díry po stranách, prostrčí mu tam nohy a nechají je viset.“
Brácha na to: „Ty seš fakt blbá.
Tak to nebude.“ Tak se ptám, jak to teda bude.
A on: „Byl to mrzák. Položí ho na bok a rakev bude ve tvaru L.“
Tak to ale nebylo.
Zlámali mu nohy a položili ho na záda.
Je to ujetý. Člověk musí umřít, aby se narovnal.
Na strejdu Cecila myslím často, protože jsme mu často pomáhaly šukat.
Před pár týdny mě napadlo, že jsme mu tolikrát pomohly,
ale ani jednou nám děda nedal kondom, abysme mu ho nasadily.
On prostě šukal děvky naostro.
Jak se křenil, myslely jsme, že je šťastný,
ale nejspíš chtěl říct: „Kurva, pálí mě péro.“
Něco vám řeknu. Vychovala jsem čtyři vlastní a spoustu cizích dětí.
V dnešní době dětem nezabráníte ve dvou věcech.
V hulení trávy a homosexualitě.
Milujou koláčky s trávou.
Můj 21letej syn se rád zhulí.
A když se zhulí, je úplně blbej.
Vrátím se domů ve 2:30.
On je tak zhulenej, že mě nevidí ve dveřích.
Stojí tam v kuchařský zástěře a čepici.
Ani nevím, kde ty kraviny vzal.
Na sporáku má plnou pánev omastku.
A v ní má jen dvě kuřecí křidýlka.
Obrací je, jako by vařil pro celou rodinu.
Nic jsem mu neřekla,
dokud nezačal rvát papírový utěrky z role.
Tak říkám: „Hele, uklidni se, nejsou zadarmo.
To jsou značkový utěrky!“
Znáte Brawnyho? Toho v kostkovaný košili?
Tohle mi ukazuje, jak nevděčný děcka mám.
Když jsem byla malá, neměli jsme papírový utěrky.
Když máma dělala kuřecí hřbety a biskupy, dávala je na noviny.
Víte, kolikrát jsem si vzala kus kuřete a on na něm byl nadpis?
Včera byli v Chicagu zabiti čtyři černoši.
Tohle ze sebe chci dostat.
Chci ze sebe dostat i jiný věci, ale fakt, protože mám všechny ráda.
Bělošky, mám vás fakt ráda,
ale přestaňte dělat černošský věci.
Přestaňte si kupovat černošský rty.
Na váš ksicht jsou moc velký.
Když si je koupíte, potřebujete tyhle lícní kosti.
Pobíháte kolem s černošskými rty,
který vám táhnou víčka dolů. Máte suchý oči.
Přestaňte s tím!
Navíc vám nesluší. Vypadají jak nateklý kundy.
Taky vám chci říct, že běloši nemají rádi,
když jim kouříte ptáky černošskými rty.
Běloši maj kolem ptáka rádi úzký rty.
Nemají rádi, když jsou rty větší než pták.
Držte se toho, co znáte. Patří k vám umělý kozy.
Necháváte si je dělat od druhýho stupně.
Černošky by umělý kozy posraly. Kdo nám dělá vlasy, dělal by nám i kozy.
Paruky a kozy za 89 doláčů.
Řeknu vám ale, co mám ráda. Mám ráda, když běloši adoptují černošský děti.
Je to jedna z nejkrásnějších věcí na světě.
Máte pak různorodou domácnost.
Ale něco vám musím říct,
běloši, některý černochy rozčílí, když vás uvidí s černými dětmi.
Těm říkám, ať drží hubu, neznají vás.
Sami děcka nejspíš nemaj.
Musím se přiznat, že mě trochu štve,
když vidím v obchodě bělošku s černým miminem v kočárku
a to dítě má tak suchou pusu, že vypadá, jako by jedlo kokain.
Ale jsem černošská máma, takže přesně vím, co s tím dítětem dělat.
Jdu k němu…
Pěkně ho setřu.
Ale musela jsem se zamyslet. Víte, co mě napadlo?
Běloši adoptují děti černochů. Na něco se zeptám těch pár bělochů tady.
Teď nerejpám, ale mám otázku.
Všimli jste si, že se do vašich dětí nesereme?
Nejsme rasisti nebo tak něco.
Nesereme se do nich, protože je to drahý.
Rozhodně nebudeme adoptovat bílý děti.
Nebudeme kupovat drahý pleťový mlíka.
Kakaový máslo stojí tři dolary.
Napatlat to na bílý dítě a poslat ho ven na slunce, to nejde.
Vzplálo by.
A vy sedíte na zločin z nenávisti.
Přitom jste jen chtěli namazat malýho Timmyho.
Ale zamyslela jsem se a něco mě napadlo. Černošky, začněte adoptovat bílý děti.
Vyřešíme tím jeden místní problém, se kterým si vláda neví rady.
Tím problémem je… střelba ve školách.
My pácháme zločiny správně. Střílíme, ale ne ve školách.
Nemůžete vystřílet školu, když máte černou mámu.
Ta by tam naběhla a tu střelbu zarazila.
Černá máma by tam naběhla s čepcem na hlavě…
Ten jí chrání vlasy.
…a v krátkým topu a legínách s nápisem „K nakousnutí“ na prdeli.
A ve špinavejch UGGách.
A na plnou hubu by řvala: „Charlesi Craigu Juniore třetí!
Neplejtvej tady mýma nábojema.
Myslíš, že náboje rostou na stromech?
Ty jeden sobeckej bělochu.
Já věděla, že něco chystáš, když jsi ráno odcházel v tom kabátě.
Nečekal jsi, že si přečtu ten canc, co jsi nechal doma.“
Píšou, proč zabíjejí.
Ale zamyslete se nad tím, černoši.
Oni pořád adoptují naše děti
a nakonec to skončí dobře.
Třeba Zrození šampiona.
Ve Zrození šampiona jde černoch po ulici, sebere ho běloška a udělá z něj hráče NFL.
Tak se ptám, nechcete Eminema?
Zajděte na blešák bílý spodiny.
Jo, řekla jsem to.
Já tam půjdu s hokejkou v ruce.
Dojdu k bílýmu dítěti. „Hele, umíš rapovat?“
Zazpívej mi „My Name Is“.
Mohl by povstat skutečný Slim Shady?
Srát na to, rapovat neumíš. Umíš hrát hokej?
Umíš rychle jezdit autem? NASCAR.
Jedno bílý dítě vstane a řekne: „Já umím basketbal.“ „Zas si sedni.“
Od doby Larryho Birda stojíte za hovno.
Larry Bird, bílej Michael Jordan.
No tak, sakra, nejsme tak mladí.
Moje nejstarší dcera je na ženský.
Vylízala by tady úplně všechny.
Nekecám, moje dítě líže tolik kund, že jí říkáme slečna Lízalka.
Měla jsem vědět, že bude jiná,
když mi na dveře zaklepala žena otce mýho dítěte.
Zaklepala a ptala se po mně jménem. Říkám: „To jsem já.“
A ona: „Jdu ti říct, že spíš s mým manželem.“
To mě dostalo.
Říkám: „Počkat. Nespím s vaším mužem.
Nechodíte s ním, vy vlastně spíte s mým chlapem.“
Tak se ptá, kolik mi je. Říkám: „Třináct.“ A ona: „Pojď si promluvit.“
Jdeme ven, povídáme si, já jsem s jejím manželem v pátým měsíci.
A do ulice vjede zmrzlinář.
Prý jestli chci zmrzku, já že jo. Jejímu nevlastnímu dítěti je vedro.
Otevřete svoji mysl, je to sranda.
Požádala mě, ať jdu na potrat. Tak říkám: „Za nanuka, ty krávo?“
Koupila mi jednoho nanuka. Musela by jich koupit celou krabici.
Srala jsem na to, to dítě mám.
Její otec předstírá, že si neuvědomil náš věkový rozdíl.
Poznala jsem ho ve dvanácti, jemu bylo 21 a byl ženatý.
Nasrat, hleďte si svýho.
Chce mi namluvit, že nevěděl, jak jsem byla mladá.
„Trpíš ztrátou paměti?
Vyzvedával jsi mě u základky.
Co sis sakra myslel? Že jsem kuchařka?“
Jediná holka na základce, jejíž kluk měl auto.
Koukám na kamarádky a říkám: „Vaši kluci by se na kola měli vysrat.“
A moje kamarádka: „Ne, ten chlápek tě musí přestat vyzvedávat.“
Ve 13 letech jsem otěhotněla, ve 14 jsem rodila.
Jednou ráno jsem budila mámu. Asi ve čtyři.
Říkám: „Mami, bolí mě břicho.“
Rozespalá máma vyskočí z postele.
Je nasraná, pahýl jí visí jako ochablej pták.
A ječí: „Člověk se tady ani nemůže vychrápat.“
Pak vzbudila ségru.
Řekla jí: „Dojdi do telefonní budky…“
Doma jsme telefon neměli.
„…a zavolej sanitku, ať si ji odvezou a já se vyspím.“
Jděte do prdele a nesuďte ji. Necejtila se na řízení.
Ségra šla do budky, zavolala sanitku a vrátila se.
Za pět minut už nám bušili na dveře.
„Už se to dítě narodilo?“ A já: „Jestli se narodilo? Mě to nebaví.“
Otevřela jsem a řekla, že mám bolesti.
Ptá se, jestli dojdu do sanitky. Říkám, že jo.
Došla jsem tam a teď nekecám,
otevřel dveře a tam už někdo leží.
Prý byli za rohem, někoho tam pobodali,
a když jsme volali, tak se rovnou zastavili.
Já ale měla větší bolesti,
takže ho posadili a já si lehla.
Cestou do nemocnice přišly stahy.
Týpek mě vzal za ruku a říká: „Dýchej.“ Tak se ptám, co je zač.
Dostala jsem se do porodnice a porodila čtyřkilovou holčičku.
Na rovinu, já žádný blbý dítě nechtěla.
Já chtěla jen panenku se skutečným rodným listem.
A ten chlápek mi udělal dítě.
Dvě hodiny po porodu přišla sestra
a říká: „Musíte nakrmit miminko.“
Ptám se, čím jako.
A ona: „Z prsu.“
Je mi 14. O kojení nevím ani hovno.
Vyndala jsem kozu a vrazila ji dceři do obličeje.
Málem jsem ji udusila.
Kouknu na sestru a říkám: „Ona asi kozu nechce.“
A sestra: „Co to děláte?
Musíte jí dát bradavku do pusy.“
Říkám: „Aha, dobře.“
Dala jsem dceři bradavku do pusy
a ona se do ní zakousla.
Říkám: „Sestři, tohle asi nezvládnu.“
Ona se ptá: „Proč?“ A já: „Sakra.
Cucání koz mě vzrušuje, potřebuju ojet.“
Víte, dcera s cucáním koz nepřestala.
Kojení z ní udělalo lesbu.
Je to brutální lesba. Vždy tam potkám novou holku.
Říkám jí: „Nezahrávej si. Dcera tě vylíže a vykopne.
Bere tě jako jídlo s sebou.“
A dcera na to: „Mami, hleď si svýho.
S přítelkyní jdeme do obchodu. Počkej doma.“
Tak tam sedím a říkám si: „Moje dcera je hrozná lesba.“
„Co ty dvě křupalky asi dělají?“
„Křupalky“ jim říkám,
protože myslím, že když se otírají
dvě černý vaginy, zní to jako pytlík křupek.
Můžete to poslat dál, pane?
Takhle to zní, když mám tam dole afro.
Tak jsem se rozhodla čmuchat. Vlezla jsem jí do skříně.
To jsem zjistila, že všechny lesby mají ve skříni stejnou věc.
Pěkně vlevo nahoře.
Říká se tomu krabice ptáků.
Vrtala jsem tam a shodila tu krabici ptáků.
Ti se vysypali a všichni měli koule s přísavkou.
Vysypalo se to na linoleum.
Já se podívám a ti ptáci se tam hejbaj sem a tam.
Jako panák u autobazaru.
Víte, jak těžký je oddělat ptáka s přísavkou od linolea?
Nejde je jen tak zvednout. Musela jsem je došoupat na koberec.
Jako mrtvoly.
Hrozně lesbický.
Jednou jsme s dcerou jely do New Yorku.
Jen my dvě. Vracíme se z celodenního nákupu.
Hledám v jejím batohu svoje klíče.
A ona v tom batohu měla při našem výletě připínáka na karatistickým opasku.
Tak se ptám, proč si sakra bere připínáka na výlet s mámou.
Podívala se na mě a prý kdyby náhodou musela ojet nějakou čubku.
Tak říkám: „Jsme tu jen my dvě, to bys ojela vlastní mámu?“
Fakt mě vyděsila. Spala jsem jen napůl.
Mě studeným ptákem nikdo nezneužije.
Nemám ráda ani studený jídlo.
Ráda cítím, když mi do zadku narážej horký koule.
Jsem dospělá ženská.
Mám ráda pořádný koule, který jde odrážet jak při tenisu.
Jako matka lesby znám i tu věc, kdy holka přijde s tím, že je lesba.
Vždycky řekne: „Jako lesba jsem se narodila.“
A já na to: „Mám tě moc ráda. Nevím, proč jsi lesba,
ale jestli lížeš jako tvůj táta, tak jsi hrdinka!“
„Mami, nevtipkuj. Jako lesba jsem se narodila.“
Říkám: „Tak hele, na ultrazvuku jsi lesba nebyla.“
Ani na jedný fotce neděláš tohle. Ani na jedný!
Ale nebudu lhát, zamýšlím se, jak se kurva stalo, že je z ní lesba.
Jedla jsem moc pálivý omáčky?
Spadla jsem ze schodů?
Lízala mě cestou ven?
Ten byl hustej, nechám vám čas.
Přemýšlím nad tím.
Ale řeknu vám tohle.
O svojí lesbický dceři můžu říkat, co chci.
Ale nikdo jinej o ní mluvit nesmí. Je to má lesbická dcera.
Díky, homosexuálové.
Nebudu lhát, protože jsem upřímná, když mi to řekla, trochu jsem se styděla.
Přišla kamarádka a říká:
„Bože, Pat, tvoje dcera je lesba. Určitě se stydíš.
Já bych se styděla, vím, jak ti je.
Stydíš se jak svině.“
Tak říkám: „Tvoje dcera je děvka.
Ta moje alespoň ví, kde má péro.
V krabici vlevo ve skříni.“
I kdybyste si z dneška nic neodnesli, odneste si jednu věc.
Naučte se vzít to nejhorší ze života a zasmát se tomu.
Když se tomu zasmějete, můžete to ovládat.
Je mi fuk, jestli vám někdo jako malým strčil palec do prdele.
Pokud nešel za kloub, vyhráli jste.
Atlanto, díky moc. Jsem Ms. Pat.
Díky.
Překlad titulků: Tomáš Slavík