Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Till skillnad från dig heter jag Rob Lowe och jag älskar film.
Faktum är att jag hellre tittar på film än gör det här just nu.
Men vi låtsas att jag inte sa det och njuter av varandras sällskap.
Tusentals filmer släpps varje år.
Det är många berättelser, trots att det enligt manusförfattarteorin
bara finns sju grundläggande handlingar: Att besegra monstret…
…och de andra sex.
Inte undra på att rollfigurtyper, bekanta interaktioner
och behändiga intriger har smugit sig in med tiden.
Ikväll firar vi klichéerna som har gjort film till vad det är idag:
en kamp för relevans i efterdyningarna av en pandemi.
Under den kommande timmen ska vi titta på Hollywoods vana
att använda dessa filmiska grepp i Attack of the Hollywood Clichés!
Vi kommer att ställa frågor som:
"Varför måste kvinnor som jagas av stora, läskiga dinosaurier
göra det i högklackat?"
När vi närmar oss några av mina favoritklichéer
ska vi titta på några av de mest dramatiska filmögonblicken.
Några av de mest kontroversiella.
Systern lär mammorna hur de ska tvätta sina barn.
Hur andra klichéer har hyllats som stor konst.
Och hur Hollywood hanterar sex.
Och våld.
Var är bättre att börja än med en bekant början?
Från den romantiska komedins värld, det gulliga första mötet.
Det magiska ögonblicket i filmer när kärleken börjar.
Folk tittar på romantiska komedier för ruset.
De vill uppleva kärlekens första känsla,
så att när de ser de två träffas för första gången,
när den där gnistan, den där kemin uppstår,
känns det så verkligt för dem att de får den där känslan i kroppen.
Det finns alltid nån rolig anledning till att de två personerna
som kommer att bli kära möts, för det måste vara intressant.
De kan inte mötas som vanliga människor.
-Fortsätt köra, damen. -Ut!
Nåt pinsamt, komiskt, osannolikt scenario.
Det för dem samman.
Jag bor tvärs över gatan. Jag har vatten och tvål.
Du kan tvätta av dig.
Om det hade hänt i verkliga livet
hade man kastat resten av juicen i ansiktet på dem.
Och säga: "Nej, låt mig vara."
Om fem minuter kan vi ha dig skinande ren och ute på gatan igen,
på ett icke-prostituerat sätt, förstås.
När två personer blir kära i en film
oavsett genre, finns filmromansernas klichéer alltid där.
Jag hatar vatten, jag hatar att vara blöt, och jag hatar dig!
Bra!
De gillar inte varandra, är förlovade eller gifta med nån annan.
Jack, jag är förlovad.
Jag ska gifta mig med Cal.
Det måste en utmaning att ta sig igenom, annars blir det tråkigt.
Eftersom det här är filmens värld
går männens strategier från irriterande ihärdighet till rena trakasserier.
Vilken slump, va?
Många filmer som visas ur en mans perspektiv
inkluderar vad man skulle kalla stalkning.
Vill du dansa med mig?
Nej.
Varför inte?
För att jag inte vill.
-Vill du gå på dejt med mig? -Va?
-Nej! -Inte?
-Kompis, hon sa det nyss. -Varför inte?
Som i Twilight, när han klättrar in genom hennes fönster
och säger: "Jag gillar att se dig sova."
Gör du det ofta?
Bara de senaste månaderna.
Stalkning är bara sexigt när det är män som förföljer kvinnor.
När kvinnor är ihärdiga eller förföljer manliga karaktärer
blir de skurken.
Jag vill bara ingå i ditt liv.
Gör du det så här? Dyker upp i min lägenhet?
Vad skulle jag göra?
Du svarar inte när jag ringer, du byter nummer.
Jag tänker inte bli ignorerad.
REBELLSNUTEN
Varje berättelse behöver en huvudkaraktär som kräver uppmärksamhet.
Någon som är lika unik och speciell som huvudrollen i alla andra filmer.
Eftersom alla aspekter av huvudpersonerna måste vara anmärkningsvärda
räcker det inte att de bara har ett jobb.
Vad det än är för jobb måste de jobba skiten ur det,
särskilt om jobbet är Jobbet: snutens jobb.
-Tror ni att jag är galen? -Ja.
I Hollywood, om man vill få brott lösta och skurkarna ställda inför rätta,
finns den rebelliska polisen i toppen.
Jag är en riktig polis och det här är en riktig jävla pistol.
Rebellsnuten är tuff, lyssnar inte på sin chef.
Vill du leka cowboysnut får du göra det i ett annat polisdistrikt.
De är dysfunktionella.
Han är nog en alkoholiserad, hemsk pappa.
Du är min dotter, i mitt hus, och du ska respektera mig, okej?
-Kalla mig inte klant. -Varför inte?
Mamma kallar dig det.
De bryr sig bara om jobbet.
Inget skitsnack. Vill du ta livet av dig?
Vet du varför? Jobbet.
De förstör allt i sin väg.
Rebellsnutarna upphör aldrig, men ikonen för alla labila poliskaraktärer kvarstår:
Clint Eastwoods Dirty Harry.
Fråga dig själv: "Har jag turen på min sida?"
Har du det, din odåga?
Dirty Harry är ett riktigt osunt exempel på den här klichén.
Filmen försöker verkligen att få oss att heja på
den här slitna polisen som bara vill släppa taget
och skjuta en massa människor.
Han följer sina egna regler
och gör vad som krävs för att ta brottslingen.
Det målas upp som att rättssystemet antingen är otroligt korkat
eller drivs av blödiga liberaler.
Jag menar att han hade rättigheter.
Jag är förkrossad över hans rättigheter.
Enligt rebellsnutens lag bryr sig polisen bara om två saker
och bägge är blänkande.
Brickan och pistolen.
Det är ett avgörande ögonblick i filmer där rebellsnuten
lämnar in sin pistoler och bricka:
"Du är inte längre lämplig för din roll."
Men vi, publiken, vet att han är den ende som passar.
Du tvingar mig. Ge mig din bricka.
Ta bara några…
POLISFILMENS DÖD
På senare tid har Hollywood slutat göra filmer om rebellsnutar,
då allt färre beundrar poliser som tar lagen i egna händer.
De låter oss tro att de ska göra det rätta, moraliskt och etiskt.
Men sanningen är att det inte verkar stämma med många poliser.
Det är nåt som bör omvärderas av filmskapare,
TV-producenter, och det gör man.
Men rebellsnuten går inte i förtidspension.
På TV finns det gott om plats för klichéer som ska in i tredimensionella figurer.
Kate Winslets Mare of Easttown
har ett komplext inre liv, men oroa dig inte,
som snut dricker hon för mycket, bryter mot reglerna, blir avstängd…
Pistol och bricka.
…men tar ändå skurken.
Hollywood älskar vinnare, men alla karaktärer kan inte vara hjältar,
förutom i Marvel-filmerna, vilka bara utgör 96 procent av alla filmer.
För somliga karaktärer är det så förutbestämt att de ska förlora
att de lika gärna kan dyka upp liggandes i kistan.
DÖDSDÖMD MAN PÅ VÄG
Du har en biroll i en film.
Tack, John.
Du har ett farligt jobb.
Du tänker lägga hatten på hyllan.
Imorgon vill jag att du…
-Jag säger upp mig imorgon, Frank. -Va?
Stort misstag.
Al!
Dödsdömd man på väg.
Amerikansk film älskar att hinta om…
MANUSFÖRFATTARE
…att folk ska dö genom att avslöja att det är deras sista jobb.
De går väl snart i pension?
Jag har tre dagar kvar. Jag vill göra det bästa av det.
De kanske ska hålla en pensionsfest för en senare.
Vad sägs om ett tal?
Och det är ditt sista skift.
Och det finns andra klassiska sätt
att garantera att döden väntar strax runt hörnet.
Ett sätt är att höra en karaktär prata om sin familj, om sina ambitioner…
Jag ska gifta mig med en korpulent amerikanska och avla kaniner.
JAKTEN PÅ RÖD OKTOBER
Om de börjar tänka på vad de ska göra härnäst…död.
I krigsfilmer är det ofta soldaten som tar fram ett foto på sin flickvän…
…som han säkert haft i fickan ett tag. Stort misstag.
Snälla.
BEGRAVNINGAR PÅ AVSTÅND
Så när du är död på skärmen
kommer nära och kära att närvara vid begravningen
och en figur kommer av någon anledning att stirra på dem på avstånd.
Det ger också regissören chans att filma en vacker scen.
Men The Fast and the Furious tar det till en ny nivå.
Medan Paul Walker ser på en begravning på avstånd
tittar Vin Diesel på när Paul Walker tittar på en begravning på avstånd,
på avstånd.
När begravningen är över…
PRATA MED GRAVSTENAR
…är gravplatsen perfekt för att visa en karaktärs sköra tillstånd.
DÖDLIGT VAPEN
Jag älskar dig.
Hej, Bubba. Det är jag, Forrest Gump.
Det är också ett bra sätt att förklara var vi är i handlingen.
Jag minns allt du sa och jag har tänkt ut allt.
Ed Harris gör både och.
Och ifall du inte vet vem han pratar med…
Jag måste göra en sak, Barb.
…ristade filmskaparna in det på gravstenen.
"Hans fru."
Men det är inte bara prat som sker på kyrkogården.
Det finns visst en extra styv en på kyrkogården i dag.
Det jag älskar mest med film är hur den tar dig från ditt vardagsliv
till ett fantasiland som Narnia eller Frankrike.
DEN ENDA UTSIKTEN I PARIS
Fransmännen har säkert ett ord för klichéer,
men i filmen är Paris en av de mest klichéartade städerna.
Men hur vet vi att vi är i Paris?
För regissören ser till att vi kan se Eiffeltornet genom sovrumsfönstret.
Loftfönstret.
Fönstret på tåget.
Från balkongen.
Genom en klocka.
Tyvärr betyder det också att tornet är högst på alla inkräktares
att-förstöra-lista.
Skådespelare älskar rekvisita, för som alla bra motspelare
roffar de aldrig åt sig scenen.
Och de får oftast mindre betalt.
En vardaglig rekvisita kan få den mest gudalika figur att framstå som ordinär.
Erkänn att den här baguetten i matkassen gör mig 26 procent mer relaterbar.
Jag har inte köpt eller ätit bröd på tio år.
Påsen är bara ett skydd
så att jag inte absorberar kolhydraterna genom huden.
Alla filmstjärnor insisterar på det.
Huvudrollsinnehavare måste ofta framstå som vanliga personer som handlar själva.
Och en synlig baguette som sticker ut är perfekt för jobbet.
Det kan också vara perfekt att gömma sig bakom.
Här matchas scenens intensitet bara av mängden bröd.
Fortfarande varm. Det godaste bröd jag har ätit.
Vilket proffs.
Ett uttrycksfullt föremål som skådespelare älskar är äpplet,
trots att det innehåller hela 19 gram socker.
Säg till när ni har tillräckligt så att jag kan spotta ut skiten.
DET ARROGANTA ÄPPLET
Det är verkligen kaxigt att äta i en scen.
Det är det ultimata: "Jag är här och jag bryr mig inte."
Försvarar rymdskeppet Enterprise.
Dödar en fiendearmé.
Eller som mellanmål med en överordnad.
Örlogskapten Galloway.
Ett äpple är en klyscha för att säga: "Jag är tuff och självsäker",
medan de sänker kolesterolet och främjar tarmhälsa.
Filmen rollbesätts utifrån filmens berättelse.
Somliga kräver en regissör som noga väljer ut
en ensemble av olika personligheter,
och andra behöver bara en stor kille som dödar folk.
ENMANSARMÉN
Filmer gillar att säga att individen kan besegra systemet,
och ett sätt är att göra det med enmansarmén.
Man ser det i Robin Hood, Errol Flynns filmer.
Man ser det genomgående i västerngenren.
Man ser det i James Bond.
MAN LEVER BARA TVÅ GÅNGER
Det förändrades på 80-talet
när kroppsbyggare blev moderna, framförallt Arnold Schwarzenegger,
och Stallone.
Plötsligt såg de inte ut som killar vi kände.
De såg övermänskliga ut.
När Stallone har det där massförstörelsevapnet…
Tjugo män sprängs i bitar.
En tillfredsställande upplevelse av blodbad och förstörelse,
med total likgiltighet för människor,
som man vill ha i de filmerna.
Jag tror att oövervinnerligheten…
FILMKRITIKER OCH FÖRFATTARE
…i 80-talsfilmernas machohjälte
blev nyckeln till att de blev följetonger.
Sen kom Die Hard in, en film som börjar relativt realistiskt.
Bruce Willis verkar vara en vanlig kille.
Släpp den, idiot. Det är polisen.
Håll ut, John!
Men sen, vid del fem, kan han ta sig an Stålmannen.
Färdigheterna är att vara fysiskt mycket kapabel,
mer än normala människor.
De brukar vara den starka, tysta typen.
Den enda stund då enmansarmén kommer att tala
är strax efter eller strax innan de dödar någon.
Vi är gifta.
Formens mästare är Arnold Schwarzenegger.
Där har du skilsmässan.
Visst, huvudpersonen kan ränna runt och skjuta vapen
och bazookor mot varje skolbuss som den hjälte de är.
Men om de vill förtjäna vår respekt måste de ibland kasta sina skjutvapen
och höja nävarna…
…med båda händerna.
SLAGSMÅLET
Under stumfilmens era
fick karaktärer på film uttrycka sig fysiskt
för att folk tröttnade på textraden.
De skrattade åt den svävande prosan.
Då fick man långa slagsmålsscener.
Det första repeterade slagsmålet i film
var den stora fajten ovanpå och inuti ett tåg i Den stora tågplundringen.
Cirka 100 år senare har vi fortfarande killar som slåss
ovanpå tåg i rörelse, fast i något dyrare kostymer.
Nåt som jag har älskat att se de senaste tio åren
är att slagsmålsscenerna blir smutsigare och äckligare att se på.
En annan fantastisk kliché
som gör det mer hanterbart för oss som publik,
är när alla angripare kommer ut, en efter en.
I Oldboy, i den otroliga scenen i korridoren,
läggs uppmärksamheten på en golvning i taget.
Det är väldigt likt TV-spel,
med hela tanken om att man har sådana färdigheter
och man slår sig fram, men det tar aldrig slut.
Mästaren på "turordningsfajterna" är den legendariska Jackie Chan.
Jackie Chan var min favorit.
Han blev populär eftersom han gick emot klichén
och blev hjälten som fick stryk i hela filmen.
Det han gör är absurt.
Och det är utan sele och dödsföraktande.
Det är han som har haft mest inflytande. Och allt blev filmat.
Jackie Chans inflytande syns i många filmer sen dess.
Nu har man slagsmål som…
FILMKRITIKER
…trotsar fysiologi och fysiognomi.
Om man slår nån 50 gånger och de reser sig igen, vad står på spel?
Vad kommer att döda dem?
Slagsmålsscenernas utveckling har gått mer och mer från balett till ballistik.
Det är närstrider
där de slår varandras händer så fort
att man måste sakta ner för att se vad som sker.
Senare kom filmer som The Raid.
som bara är oavbrutna slagsmål…
Man kan ha en historia om folk som slåss.
SEXIGT SEX
Från en intensiv fysisk handling till en annan.
Vänta, Tarzan!
TARZAN OCH DEN VITA KVINNAN
Sexiga tider och utmanande nakenhet har varit en stor del av Hollywood sedan…
…i stort sett för alltid.
I de tidiga filmerna tänjde studiorna på gränserna
för smakfullhet och anständighet,
men pressen ökade på att de inte
skulle framställa kvinnor som fria och promiskuösa.
Klä av dig, hoppa i och berätta allt.
I början av 1930-talet hade man saker som Barbara Stanwyck i En farlig kvinna,
som låg sig igenom en enorm bank i New York.
-Har du nån erfarenhet? -Massor.
Det var Mae West-karaktärer
som levde lyxliv, drack och rökte, vad som helst.
När jag är bra är jag väldigt bra, men när jag är stygg är jag bättre.
Efter en rad skandaler i början av 20-talet
förklarades Hollywood som moraliskt bankrutt av pressen,
och en ny uppförandekod, skriven av en präst,
framfördes av den republikanske tråkmånsen Will Hays.
Berömda producenter skrev på om att göra filmbranschen anständig…
Det förbjöd all sexuell depravation att visas på duken.
Det vulgära, det billiga och det smaklösa är ute.
På 30-talet infördes Hays-koden strikta regler
för vad filmer fick och inte fick visa, mestadels inte fick.
Ett av skådespelarens ben måste nudda golvet.
Hur ska man kunna knulla med ett ben på golvet?
Men filmskapare fann snart sätt att tänja på reglerna,
Och filmklichén om sexuella illusioner blev obligatoriskt.
Hur antyder man sex utan att visa det?
Regnar det ute?
Det stormar utanför, så det måste storma i ditt hjärta
och kanske andra regioner också.
I SISTA MINUTEN
Då gick man från en sovhytt på ett tåg till tåget som kör in i tunneln.
Det är förstås glädjefyllt de första gångerna.
För de som vet, vet, och de som inte vet blir inte besvärade.
På 60-talet hade de stora filmbolagen tappat greppet om alla biokedjorna.
Oberoende biografer hade börjat spira
och de tog in spännande nya filmer från Europa,
som ofta hade spännande och förbjudna saker som bröst.
När fler europeiska filmer blev tillgängliga för amerikaner
insåg Hollywood: "Vi måste göra oss av med Hays-koden."
Lösningen var ett åldersbaserat filmklassificeringssystem
som lät sex komma tillbaka,
till stor förfäran för de som upphetsades av tåg som körde in i tunnlar.
Sex i filmer är sällan övertygande, men samtidigt har den sina egna klyschor.
Musiken byggs upp.
Kropparna ser fantastiska ut i alla vinklar.
Behåar tas sällan av, och båda kommer samtidigt.
Det är så passionerat.
Idag är sex på skärmen bara ett högerklick bort,
men det finns en vinkel Hollywood-filmer inte visar,
oavsett mängden pengar.
Det är intensiteten, musiken, passionen.
Vi vet vad som kommer att ske, vi behöver inte se resten.
Så filmer tvingas återigen att förlita sig på det suggestiva.
En hand som greppar lakanen, en hand på ett igenimmat fönster.
Eller eld som skjuts ut ur ett rymdskepp.
Ett lyckligt slut…
…garanteras varje gång.
Vem skrev det här?
SPOTTSCENEN
Måste karaktären uttrycka förvåning? Ge dem nåt att dricka.
Vad är stånd, pappa?
Det är nästan svårt att hitta en komedi utan någon form
av spottscenen.
De brukade kalla mig analtjejen.
En spottscen är nåt som inte händer i verkligheten,
men man köper det för att det är så roligt.
Spottscenen förklarar att publiken fått se något chockerande…
Röker du också?
…och gör alla scener lite extra buskis.
-Vad är det här? -Välkommen.
-Frun. -Val, vad då?
Välkommen.
Skrämde jag dig?
Det var inte meningen. Jag presenterar bara nästa kliché:
Chockeffekten, alltså…
CHOCKEFFEKTEN
Val Lewton var en filmskapare som gjorde lågbudgetfilmer på RKO Pictures,
och hjälpte till att uppfostra en hel generation filmskapare
och som använde stämningar för att skrämmas.
I Rovdjurskvinnan förföljs hjältinnan, vilket skapar en känsla av skräck.
Och så kommer sista väsandet förstås.
Men det visar sig vara bussens bromsar och sen slutar scenen så.
Det var första gången nån hade använt falsk chockeffekt på film.
Tekniken blev känd som "Lewton-bussen".
Nu förekommer det i flera former.
Saker som försöker ta sig igenom stängda fönster.
Folk som kastar sig mot staket när man kramas.
Och hellängdskappor.
Lugn, det är inte äkta läder.
Med tanke på att den första fejkchocken var av en buss i en film om en dödlig katt
är det ironiskt att filmskaparnas mest klyschiga grepp idag är…
…huskatten.
Katter är onda, och klichén om att de är läskiga
är en kliché som är helt verklighetsbaserad.
Katter smyger runt och gömmer sig i garderober.
Bara så de kan skrämma folk.
Och deras ondska finns inte bara på jorden.
Katter är bra för det
för de är varelser som existerar med oss i våra hemmiljöer,
men som skiter i om vi lever eller dör.
Om man bor i en husdjursfri miljö kan man alltid chocka folk med en spegel.
DOLT UNDER YTAN
Spegelchocken är en av de största filmklichéerna.
De funkar alltid,
för tanken på att man är ensam och stänger medicinskåpet,
och sen finns det nåt bakom en är skrämmande.
I En amerikansk varulv i London…
Det är ett fantastiskt ögonblick. Men det är kul.
De tar nåt trivialt och gör det omskakande.
Du är inte verklig.
Varje gång vi ser en spegel eller nån i ett badrum blir vi oroliga.
Vi är som mest sårbara i badrummet.
Det är väldigt privat. Det är lätt att utnyttja.
Man kan också luras med det.
Man kan sätta nån i ett badrum och bygga upp spänningen.
Det behöver inte hända nåt.
WILHELMSKRIKET
När man hör nån skrika i en film är det sannolikt nästa kliché.
Men du insåg det nog inte ens.
Wilhelmskriket är ett skrik som spelades in 1951.
Killen går i Everglades när alligatorn tar tag i hans ben och han låter…
TRUMMOR I FJÄRRAN
Några år senare söker en ljudtekniker efter ett skrik
för stackars menige Wilhelm som träffas av en pil.
Wilhelm!
Jag ska bara fylla min pipa!
Ut kommer… Eller snarare ovanpå läggs Wilhelmskriket.
Wilhelmskriket började användas varje gång en karaktär sköts, knuffades
eller utplånades av stora plastmyror.
Men när det hördes i en galax långt, långt borta,
blev det ett internskämt.
Det dyker upp i Star Wars,
sen är George Lucas, Steven Spielberg, och alla andra med på det.
Det är ett branschskämt. Tarantino använder det…
Det används inte av misstag.
Han utnyttjar helt klart ljudets kliché.
Det är nåt med tonen och det är märkligt nog lugnande
att man även i kaotiska scener kan höra Wilhelmskriket.
Det är ett löjligt internskämt nu.
Vi behöver ett nytt skrik.
Hollywood vill se sig som ett exempel på jämlikhet,
men om man tittar noga, med ett mikroskop, som uppfanns av en man,
finns det ibland små skillnader i hur män och kvinnor skildras.
SMURFAN
Smurfanprincipen syftar på kvinnan i ett testosteronfyllt äventyr
som ser till att filmskaparna uppfyller mångfaldskraven.
Hej, Smurfan!
Termen kommer från den ikoniska smurfvärlden,
där Smurfan är den enda kvinnan i ett land fullt av smurfsnubbar.
Det här ser man överallt, från tecknat för barn…
Vad gör du? Ner med dig.
Jag ska lära pojken en läxa.
…till Avengers…
Jag städar alltid efter er.
…till vilken actionfilm som helst.
Det är det mest cyniska greppet i en film
där de stoppar in en kvinna så att killarna kan spana in henne.
Va?
Eller så stoppar de in en kvinna som misstroget ska se på killarna
och säga hur omogna de är.
Jag förstår inte ens hur mina tår kan göra ont.
Barn. Jag jobbar med barn.
ACTION I HÖGKLACKAT
Oavsett om du är en symbolisk kvinna eller huvudrollen,
är risken stor att du springer till eller från fara i högklackat.
Kvinnorna får automatiskt ett handikapp.
De kan inte springa i klackarna, men de kastar dem inte.
Till och med i de senare filmerna haltar de omkring mitt på vägen.
Tanken på kvinnor i högklackat
handlar om att Hollywood glamoriserar kvinnor
till den grad att det är helt opraktiskt.
Med snabb klippning och skinnkläder från en fetischbutik
kan hjältinnan bli ännu mer överdriven.
Det blir problematiskt när en karaktär tänker
att de behöver högklackat när de ska slåss mot massa andra.
Som Catwoman. Det går inte att slåss i de där. Man bryter fotleden.
Så det tar en kvinnlig karaktär som är en tuff hjälte och gör henne falsk.
Något jag stör mig på. Sexscener med behå och slagsmål i högklackat.
Nej, jag vägrar.
MANISKA ÄLVDRÖMTJEJEN
Dags för en annan av Hollywoods standardklichéer för kvinnor:
den maniska älvdrömtjejen.
Jag gör ett ljud eller gör nåt som ingen har gjort förut.
Sen kan jag känna mig unik igen, om så bara för en sekund.
Hon är alltid extremt söt och "underlig"…
Jag måste begrava hamstern innan hundarna äter honom. Vill du hjälpa till?
-Har ett konstigt husdjur. -Råtta!
Det är typiskt för den maniska älvdrömtjejen.
Det här är Rodolfo, en iller.
Jag är nog mest känd för att ha myntat "manisk älvdrömtjej"
och myntade den frasen i en artikel jag skrev om en film
som heter Elizabethtown.
Och i Elizabethtown finns ett ovanligt rent exempel, spelad av Kirsten Dunst.
Och hon är manisk på så sätt att hon pratar oavbrutet.
Jag är så glad att vi har det här samtalet vid 03,00 eller vad klockan nu är.
Det är så härligt. Alla sover utom vi.
Det är trevligt att prata med dig och att du verkligen lyssnar.
Drömtjejen är en manlig fantasi
om att vi kan vara deprimerade och stagnerade i livet,
men den här kvinnan ska hitta oss och ge vårt liv mening.
Jag är inte van vid tjejer som du.
Det är för att jag är unik.
Hon visar honom hur man har kul
och i gengäld erbjuder han henne absolut ingenting.
För män är det en stark fantasi att det finns en kvinna där ute,
en magisk kvinna som ska rädda en.
VI BEHÖVER ETT MONTAGE
Efter två tredjedelar av filmen inser författaren
att tiden inte räcker till för berättelsen.
Men det är okej. Precis som i Beverly Hills
kan man klippa bort allt det överflödiga.
Inta montageläge.
När vi började prata om montage
var det Eisenstein och Pansarkryssaren Potemkin,
och olika sätt att klippa ihop bilder från olika vinklar.
PANSARKRYSSAREN POTEMKIN
Det lärde oss att film inte är nåt
man bara filmar rakt framifrån, som på en pjäs.
Pansarkryssaren Potemkin presenterade publiken
för vad man kan göra med klippning.
Tekniken blev populär och när det nya filmspråket spreds
började filmmakarna göra montage för glatta livet.
Lägenheter, fabriker, skogar, fartyg…
Montage är snabbskrift.
Mycket berättelse kan förmedlas på kort tid.
Häftigt.
När en känd sekvens anlände på 70-talet nådde montaget nya viktklasser.
Träningssekvenserna i Rocky är träningsscenernas gyllene standard.
Ingen har nånsin gjort en bättre träningssekvens än Rocky.
I Rocky IV var 31,9 procent av dess speltid montage.
Nästan en tredjedel av filmen.
Resten var mest att han slog nån.
Just att filmer kan få oss att känna
det arbete som krävs för att få nåt att verka vackert och enkelt,
är en underskattad kliché.
Det bästa av alla montage finns förstås i South Park-killarnas
Team America: World Police.
Det fantastiska är att den inte bara framhäver
klichén med montaget, men i det läget behövs det ett montage.
Det är inte mycket som får blodet att pumpa som en bil
som förföljer en annan jättefort, men inte fort nog för att hinna ikapp.
Ända sen den glödheta adrenalinkicken i Runaway Match från 1903,
har actionfilmer upprepade gånger vänt sig till biljakten.
I händerna på en skicklig regissör och stuntförare,
och med rätt manus kan det vara filmens avgörande ögonblick.
Som i Bullitt, så klart. Det är filmens avgörande ögonblick.
Genom åren har biljaktens utveckling varit en utmaning för filmmakarna.
I French Connection jagar en bil ett tunnelbanetåg
och varje skrän, varje burk som träffas, varje kvinna med en barnvagn…
Man blir illamående av risken för katastrof.
Vad finns under huven på en klassisk biljakt?
Det första jag tänker när jag tänker på biljakter
är nån som drar i handbromsen…
…en bil som sladdar runt ett hörn.
Den måste alltid vara med.
Vagnar och all möjlig bråte flyger omkring överallt.
Låt bilen köra där den inte hör hemma.
På väg ner för trappor eller nåt att…
MANNEN MED DEN GYLLENE PISTOLEN
Biljakter är svåra att skriva för man beskriver bara vart de tittar,
svänger, saker som krossas och man söker nya sätt att göra det på.
Go har en bra biljaktssekvens.
Hans bil sitter fast i en gränd på ett intressant sätt.
Biljakter är så populära att hela följetonger baseras på dem.
The Fast and the Furious handlade först om illegal racing,
men biljakterna har modifierats
till några av tidernas mest ambitiösa sekvenser.
Biljakten körs inte längre på vägarna.
Det måste vara att de faller ur ett plan.
Bilar som hoppar ut ur stora byggnader.
Datorgenererade bilder betyder att mirakel är billiga nu.
Fysiken är som bortblåst.
Så nu kan Vin Diesel hoppa från en bil
och rädda sin flickvän i luften och överleva.
Man vet att det inte finns några fysiska konsekvenser
till det man ser, så inget verkar stå på spel längre.
Men andra filmer har inte satsat på datoranimerade tekniker,
utan skapat nervkittlande scener på det gamla sättet.
Baby Driver omstörtar den klyschiga biljakten.
Musiken är ofta undergiven bilderna,
det är bilderna som driver vad man skriver,
men här är de enade.
I Baby Driver kändes det som en dans och fotografin var vacker.
Och synkroniseringen mellan biljaktens rörelser
och låtvalen fick det snarare att kännas som en musikal än en biljakt.
DEN VITA FRÄLSAREN
Hollywood har inga goda meriter
när det gäller intelligenta skildringar av ras.
Jag är kanske den första cissexuella vita mannen
som är modig nog att erkänna det öppet.
Kalla mig banbrytare, eller frälsare om du måste.
Det kan inte jag säga, men du kan tänka det.
Tidiga representationer av den vita frälsaren kan ha varit välmenande…
Ställ er upp, miss Jean Louise.
Men ur dagens perspektiv…
Din pappa går bort.
…kan det ses som ett filmiskt plåster för vit skuld.
Det är ett berättargrepp där en vit person dyker upp
och räddar en svart person från deras kamp eller lidande.
Varför tror du att färgade behöver din hjälp?
-Varför bryr du dig? -Minny!
Vill du bara sätta Aibileen i klistret?
De svarta karaktärerna är verktyg för att de vita ska bli bättre
eller visa mer av sin mänsklighet.
Om man går tillbaka till Nunnan med Audrey Hepburn
står hon där som en vit nunna
och säger åt svarta kvinnor hur de ska tvätta sina barn.
Systern lär mammorna hur de ska tvätta sina barn.
Det var nog det mest oerhörda exemplet.
Den vita frälsaren har visat sig i många skepnader,
som i den Oscarsvinnande berättelsen
om en vit man som räddar en ypperlig jazzpianist.
Herren säger att jag inte får äta här.
Nej, du förstår inte. Han spelar ikväll. Han är huvudnumret.
Jag är ledsen, men det är restaurangens policy.
Green Book vann bästa film samma år
som Black Panther och BlacKkKlansman kom ut.
Så om man är intresserad av historier om svarta, har man dem där.
DEN MAGISKA NEGERN
Yin till den vita frälsarens yang kan ses i Disneys film från 1946,
Sången om Södern, som skildrar livet på en plantage
precis efter slaveriets avskaffande.
Dess centrala karaktär, farbror Remus, har blivit synonym med nästa kliché:
den magiska negern.
Farbror Remus-karaktären är där för att hjälpa en ung vit pojke,
som bor på plantagen, och han berättar historier för honom.
…utan en sång som hoppar ut ur den.
Det är en typisk "glad sambo".
Det är rasistiska termer och jag använder citattecken.
Hollywood samlas för den 20:e årliga prisutdelningen.
Han som spelade farbror Remus i Disney-versionen,
James Baskett, blev den förste svarte mannen som vann en Oscar.
Fast det var ingen riktig Oscar, utan snarare en heders-Oscar,
för att han var inte konkurrenskraftig nog
att vara bästa skådespelare eller bästa manliga biroll.
Termen gjordes populär av regissören Spike Lee,
som identifierade att denna nedsättande klyscha vanligtvis hade mystiska krafter.
Man vet ofta inte var karaktären kom ifrån,
varför de är där, utan de ska bara bidra med visdom.
Oroa dig inte för vasen.
Vilken vas?
Den vasen.
Tropen om den magiska negern är orealistisk,
för jag vill inte hjälpa vita med sina dagliga problem.
John Coffey i Den gröna milen
är en enkel outbildad man, felaktigt dömd för mordet på två vita barn.
I dödscellen använder han den tid han har kvar på jorden
till bästa möjliga nytta: tröstar vita människor.
Hej, chefen.
Den utspelas i ett fängelse och den vita vakten blir förlåten
för att ha avrättat en oskyldig svart man,
av den svarte mannen, som är en så uppenbart lugnande,
rogivande fantasi för det vita samvetet att det är omöjligt att se på.
Klichén togs till himmelska nivåer
med Morgan Freeman i Bruce den allsmäktige.
Jag är Gud.
Morgan Freeman är exceptionellt bra som den magiska negern.
Han var en magisk gudneger, alla magiska negrers gud.
Morgan Freeman har omdefinierat den magiska negern.
Och i Legenden om Bagger Vance kanske den magiska negern
lyckas med sitt ändamål: förbättra en vit mans handikapp.
Jag kunde ha dödat dig där ute.
Nej, jag ställde mig rakt framför er.
Och med tanke på hur du slog var det den säkraste platsen.
En sak som är så stötande med den,
är att filmen utspelar sig på 30-talet, när många svarta
blev lynchade, KKK fanns överallt,
och karaktären, som spelas av Will Smith, bryr sig
bara om att Matt Damons golfsving ska bli enastående.
Det är bara du, bollen och flaggan…
Skådespelare måste få betalt, precis som alla andra.
Jag har haft jobb jag inte gillade. Will Smith sitter nog inte hemma
och ser om Legenden om Bagger Vance.
Det är nån vit person, i typ Ohio, som ser om den
så jag hoppas att de gillar den.
DU DÖDADE MIN FAR
Varför tänka ut en invecklad intrig
när en kliché som garanterat kan driva på en hämndberättelse är…
Du dödade min far.
En klassisk västern…
Du dödade min far.
Eller till och med en spindelbaserad storfilm.
Du dödade min far.
Men John Wick behöver inte lika mycket incitament för sina blodbad.
Du stal min bil.
Och du dödade min hund.
Djur i filmer tycks ofta känna av saker som de mänskliga stjärnorna
de delar duken med inte kan.
Kan de vara smartare än vi?
Nej, hälften av idioterna skiter medan de går.
Men de har en nästan övernaturlig näsa för fara.
DJUR MED ETT SJÄTTE SINNE
Guds varelser: det övernaturligas geigermätare.
Om nåt läskigt är på gång, säger de ifrån.
Hästar: knacka en gång för de döda, tre gånger för de odöda.
Ser du? Han vet.
Oroar du dig för att din son är mörkrets furste?
Sammankalla bara en flock Beelzebub-sniffande babianer.
Men i Hollywood är ondskans värsta fiende människans bästa vän.
Hundens roll är att varna dig.
Hundens roll är att säga att det är nåt som inte stämmer.
Vad är det, E Buzz?
Från osynliga spöken…
Vad gör du?
…till wannabe-vampyrer.
Det är inte bara det övernaturliga.
En känslig jycke kan även lukta sig till jordlig ondska.
Ted Bundy, du är avslöjad.
Av alla roller som är utsatta i filmer…
Hantlangare, stormtrupper, en polis två dagar från pensionen.
…toppas listan av de homosexuella.
Hollywood är känt för att gaykaraktärerna är förbrukningsbara.
Lyssna på mig!
En av Hollywoods tidigaste exploatering av homosexuella…
Jag har älskat dig som de sa.
…var Ryktet, en osympatisk skildring av två lärare,
Audrey Hepburn och Shirley MacLaine, som anklagas för en lesbisk affär,
som får en av dem att begå självmord.
Medan Hollywood försöker belysa HBTQ-karaktärernas problem,
verkar de samtidigt ta kål på dem.
Ibland, när det faktiska lidandet berörs…
FILMKRITIKER
…eller tortyr av homosexuella, är det en kliché som funkar.
Som i Brokeback Mountain
är det ingen kärlekshistoria, det handlar om förföljelse
under många, många år.
Så när döden till slut inträffar beskrivs det på ett logiskt sätt av filmen.
Han var bara 39 år.
Prisutdelningssäsongen älskar verkligen filmer om en död gayperson.
De älskar filmer där nån dör tragiskt.
Det kan jag intyga, för jag spelade en homosexuell rollfigur
i Can You Ever Forgive Me?
Och min rollfigur, Jack Hock, dog i aids.
Du knullade ju dig igenom Manhattan.
Det vill jag ha på min gravsten.
Så det är uppenbarligen sant.
Runt 40 procent av alla HBTQ-karaktärer som har nominerats för en Oscars
klarar sig inte till sluttexterna.
DET OLÄGLIGA TEKNIKFELET
Ett bra sätt att försätta en karaktär i fara
är att förlita sig på att tekniken ska haverera.
I Mission Impossible, när han klättrar på byggnaden tänker man: "Coolt."
Men sen tänker man:
Om den där tekniken havererar, på byggnadens utsida…
Nu blir det genast dramatik.
Vem har inte glömt handskladdaren när de fasadklättrade?
Men de flesta stora tekniska fel är mer jordnära.
Vi har alla försökt starta en bil som inte vill.
För några år sen skaffade alla mobil.
Det här är mitt sista kommunikations… Batteriet dog.
Det måste bli tekniska fel för att vi ska undra:
"Vad ska de göra nu?"
Oavsett om det är den senaste tekniken,
en bil eller en mobil, signalerar tekniska fel alltid fara.
DEN ARGA SKRIVBORDSSVEPNINGEN
Arg vid ett skrivbord? Gör då den arga skrivbordssvepningen.
Fan!
Har en rebellsnut kullkastat din plan att tjäna miljarder?
Är du en världsberömd neurokirurg med trasiga händer?
Eller en militäradvokat ställd mot en femstjärnig general?
Tack för att ni spelade "Ska vi eller ska vi inte
följa rådet från de galaktiskt korkade!"
Sparka på en stol när du ändå håller på.
Rebellsnuten Jake Gyllenhaal utmanas av skrivbordet här.
Hans saker försvinner inte.
Inte undra på att tangentbordet får stryk.
Alla hjältar behöver en fiende.
Det har tagit ett tag att nå honom, men han har väntat på er, mr Bond.
SKURKEN
Om hjälten är snygg måste den klichéartade skurken
vara raka motsatsen, och filmskaparna gör det lätt för oss
att se vilka de är.
Låt mig presentera mig.
Jag heter Ernst Stavro Blofeld.
Vi gör dem olika oss. Vi gör dem fula och vanställda.
Ett ärr som visar att de är onda, även om de är lejon.
Mördare.
Du berättar en historia, du berättar för publiken
att din karaktär har varit inblandad i skumraskaffärer
och troligen fysiskt våld i det förflutna.
…och uppfylla ditt öde.
Den vanställda skurken har en lång historia.
Tillbaka till stumfilmen. Man har förstås Lon Chaney
i Fantomen på Operan, med hårnålarna i näsborrarna.
Problemet med den sortens karakterisering är att
det i verkliga livet innebär att de som har fysiska missbildningar
blir sedda som farliga, skrämmande, och som nån att undvika.
Påståendet om att vanställdhet på något sätt gör en till psykopat
är förstås otroligt förolämpande.
Många skurkar är mer kultiverade än hjältar.
Det finns skurkar som pratar om Beethoven.
Du gillar inte Beethoven.
Kärleken till livets goda ting…
Du vet inte vad du missar.
…ger en känsla av att de har en annan sida,
vilket förstärker det faktum att de faktiskt är onda.
Jag åt hans lever med favabönor och en god chianti.
De är ofta britter.
Det brukar vara en underkategori av skurkar.
I Hollywood ansåg de att en engelsk accent var likställt med förfining.
Tänker du samarbeta med oss? Jag vill ha ett ja eller nej.
Om skurken har engelsk accent har hjälten att göra med någon
som inte bara är ett råskinn.
Det ligger nåt mer bakom.
Att rollsätta en engelsk skådespelare, för att vi är billiga, och kan säga dialogen,
och kan säga nonsensdialog med stor övertygelse.
Historia, tradition och kultur är inte koncept.
Det är troféer jag använder som brevpressar!
Monologen är en kliché, för den är dramatisk.
Allt som har inträffat har gått helt enligt mina planer.
Det är författaren som får publiken att förstå var denna figur
kommer från och varför de agerar som de gör.
Jag hade en skurkmonolog i sista scenen i Logan.
Jag gav ett helt uttalande om varför jag gjort som jag gjort
och dödade hans familj, med mera.
Jag insåg jag att vi inte behöver sluta förfina vår mat och dryck.
Vi finslipar oss själva med det.
Och halvvägs genom min monolog…
…dödar han mig välförtjänt.
Det kommer en tid då alla filmer måste upphöra.
Och den tiden är känd som slutet.
Det är när berättelsens alla snurrande tallrikar
måste vävas samman till en bättre metafor än den här.
Det är dags för filmens klimax
och den är begränsad i hur många former den kan anta.
SISTA TJEJEN
Duschscenen i Hitchcocks Psycho
med Janet Leigh är inspirationen till nästa kliché.
Och lås på badrumsdörrar.
Hitchcock populariserade idén om att kvinnor skulle utsättas
för de hemska omständigheterna, och han anrättade en förväntan
om att kvinnor skulle spela en central roll i skräckfilmer.
Arton år senare spelade Janet Leighs dotter,
Jamie Lee Curtis, en roll
som gjorde henne till en ikon inom klichén som nu kallas sista tjejen.
Monstret mot den sista tjejen, Jamie Lee Curtis i Halloween,
står symboliskt som urtypen.
Hon är ritningen, prototypen.
Den sista tjejen är den enda som inte har sex,
som är mer oskuldsfull än sina vänner.
Du måste ha en förmögenhet efter allt barnvaktande.
Killar tycker att jag är för smart.
Eftersom hon inte har sex är hon mer observant än sina vänner
och känner först av att nåt är fel.
En riktigt bra sista-tjejen-film behöver en grupp vänner…
Gamlingarna i stan säger att han är kvar där ute.
De har åkt iväg på en helgfest nånstans.
De behöver någon anledning till att ge sig av
i olika riktningar och hitta på bus.
FREDAGEN DEN 13:E
Det är en annan klyscha, en annan regel: Om du gör det snuskiga kommer du att dö.
En efter en avverkas de.
Det finns alltid en stiltje i dessa filmer där alla tror att mördaren kan vara död.
Sen rasar allt samman och hon måste visa vad hon går för igen.
Men hon överlever och blir publikens surrogat.
Jag tror att slasherfilmer och deras klichéer
skulle vara helt döda om inte Scream hade funnits.
Scream vände upp och ner på klyschan
genom att genast döda Drew Barrymore, den man antog var "sista tjejen".
Scream tilltalade nog skräckfilmernas fans
och deras kunskap om klichéer, och vände upp och ner på allt.
Vad är poängen? Alla är likadana.
Nån korkad mördare jagar en storbystad tjej
som alltid springer uppför trappan när hon borde gå ut genom dörren.
Men den sista tjejen har överlevt.
I dag är hon bättre förberedd.
Fan ta din familj.
I slutet får hon styrka och vi gör folk rädda för henne mot slutet.
Ät, bitch!
Ibland är hon dödligare än de hon kämpar emot för att överleva.
Och har tekniskt sett dödat fler än någon av "mördarna" i filmen.
Klichén verkar ha utvecklats till något av en förtröstande final.
Jävlar.
Härnäst, den explosiva filmklichén: den tickande bomben.
Det finns en bomb och en tickande klocka.
Hjälten måste agera, annars dör många.
Dramatiskt i sig självt.
-Hur lång tid är det kvar? -Tjugo sekunder!
Det kvittar vilken film det är, när man ser siffrorna ticka ner,
har man hjärtat i halsgropen.
I sin klassiska form hänger det på sladdarna.
Tror du?
Ska man klippa rött eller blått, rött eller blått?
Det är ett utmärkt passivt klimax.
De ser sexigare ut nu.
Nu är det ofta nån som försöker hacka sig in.
Cerberus har inaktiverats.
Om det är hjälten som desarmerar bomben vet man att de kommer att lyckas.
Det roliga är att undra: "Hur nära kommer de att komma?"
Och den stannar så ofta på ett.
KÄRLEKEN ÖVERVINNER ALLT
Obligatoriskt i en romantisk film
är kärlekssprinten där en i paret frenetiskt tävlar
mot tid och geografi för att förklara sin eviga kärlek.
Ofta innebär det en rusning till flygplatsen i sista minuten,
eller att ett bröllop förhindras.
Mandomsprovet är ett klassiskt exempel.
Herregud, nej.
Efter att ha jagat och övertygat sin andra hälft om sin kärlek
är belöningen en passionerad kyss, oftast i dåligt väder.
Det är när man är så upptagen med att kyssa den man älskar
att man inte ens märker det förfärligt dåliga vädret.
Så var det i Fyra bröllop och en begravning:
två personer som hade en massa hinder
som höll dem ifrån varandra och till slut, i regnet…
Regnar det fortfarande? Det märkte jag inte.
Greta Gerwig, gjorde det i slutet av Little Women.
Hon ville ha det slutet och jag minns att vi pratade om det
och hon sa: "Jag vill ha det, jag växte upp med det."
Om allt har gått som det ska är publiken på helspänn i slutet
och undrar om hjälten ska vinna,
trots att de vet helt säkert att han kommer göra det.
HJÄLTEN VINNER ALLTID
Bråka med nån i din egen storlek.
Sensmoralen kräver att hjälten dödar skurken.
Ju bättre död,
desto mer tillfredsställande blir det att besegra skurken.
Att falla från hög höjd är en klassiker som slut på berättelsen.
Lysande gjort i Die Hard, förstås.
Det ger dem ett ögonblick eller två att inse att de är slagna.
Det är tillfredsställande för publiken.
Det får dem att känna sig trygga. Skurken blir besegrad.
Och ju elakare skurken beter sig,
desto mer ber vi för karmisk rättvisa.
En stor skurk skapar en viss blodtörst i en publik.
Jippi-ki-ja, din jävel.
I slutet av en film vill vi att det goda ska besegra det onda.
Det är vad som driver önskan att se en film med stora hjältar.
Att allt kommer att bli bra och att världen inte är skrämmande.
Tills de återvänder i den kontraktsbundna uppföljaren
är de sista stunderna till för hjältarna att sola sig
i sin välförtjänta ära innan de rider iväg i fjärran.
Som jag sa i början har jag varit Rob Lowe.
Det var allt för vår titt på Hollywood-klichéer.
Nu kan jag bara hoppa upp på hästen och/eller motorcykeln
och rida in i solnedgången medan rockmusiken och/eller hiphoppen kör igång.
Men det skulle förstöra min kostym.
Så vi spelar bara upp eftertexterna när jag knäpper med fingrarna.
Undertexter: Erik Tomas Lundholm