Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei. I motsetning til deg er jeg Rob Lowe, og jeg elsker filmer.
Jeg vil faktisk heller se en film enn å gjøre dette akkurat nå.
Men vi later som jeg ikke sa det og nyter hverandres selskap.
Tusenvis av filmer gis ut hvert år.
Det er mange historier,
selv om det ifølge filmteori
kun finnes sju grunnleggende plott: å overvinne monstret,
og de andre seks.
Det er ikke rart at faste figurer,
kjente historieelementer og beleilige handlingsgrep
har sneket seg inn.
I kveld feirer vi klisjéene som har ført til dagens filmindustri,
som kjemper for relevans etter en pandemi.
Den neste timen skal vi se på glitterbyens tendens
til å bruke disse hendige filmtropene i Attack of the Hollywood Clichés!
Vi skal stille spørsmål som:
"Hvorfor må kvinner som jages av store, skumle dinosaurer,
gjøre det i høye hæler?"
Idet vi bygger opp til mine yndlingsklisjéer,
skal vi se på noen av filmhistoriens mest dramatiske øyeblikk.
Noen av de mest kontroversielle.
Søster lærer mødrene å vaske barna.
Hvordan andre klisjéer har blitt en form for kunst.
Og selvsagt hvordan Hollywood takler sex.
Og vold.
JASON BOURNES ULTIMATUM
Det beste utgangspunktet er den kjente begynnelsen
fra den romantiske komediens verden, det søte møtet.
Det er i dette magiske øyeblikket at kjærligheten oppstår.
Folk ser på romantiske komedier for å ruse seg.
De vil oppleve den første kjærlighetsfølelsen,
slik at når de ser de to personene møtes for første gang,
når det øyeblikket, den gnisten, den kjemien skjer,
føles det så ekte at de kjenner de i kroppen.
Det fins alltid en morsom, utpønsket grunn til at de to personene
som skal forelske seg, møtes. For det må være interessant.
De kan ikke møtes slik vanlige folk gjør.
-Fortsett å kjøre. -Kom deg ut!
Et slags pinlig, komisk, usannsynlig scenario
som bringer dem sammen.
Jeg bor på andre siden av gata. Jeg har vann og såpe.
Du kan vaske deg.
Om det skjedde i virkeligheten,
ville du kastet resten av juicen i ansiktet deres
og sagt: "Nei, kom deg vekk fra meg."
På fem minutter kan du bli ren og pen
og ute på gata igjen,
selvsagt på en ikke-prostituert måte.
Når to personer forelsker seg på film, er romantiske klisjéer alltid til stede.
INDIANA JONES OG DE FORDØMTES TEMPEL
Jeg hater vann, jeg hater å være våt, og jeg hater deg!
Bra!
De misliker hverandre, er i et seriøst forhold.
Jack, jeg er forlovet.
Jeg gifter meg med Cal.
De må streve på noe vis, ellers ville det vært kjedelig.
Siden dette er filmverdenen,
er mennene alt fra irriterende påståelige til trakasserende.
MANNDOMSPRØVEN
For en tilfeldighet dette er.
Mange filmer som vises fra det mannlige perspektivet,
viser egentlig forfølgelse.
Vil du danse med meg?
Nei.
Hvorfor ikke?
Fordi jeg ikke vil.
-Blir du med meg ut? -Hva?
-Nei! -Ikke?
-Hun svarte deg, kompis. -Hvorfor ikke?
Som i Twilight når han klatrer gjennom vinduet hennes
og sier: "Jeg liker å se på deg sove."
Gjør du det ofte?
Bare de siste par månedene.
Forfølgelse er kun sexy om menn gjør det mot kvinner.
Når kvinner er påståelige eller forfølger menn,
-blir de skurken. -Jeg vil bare være i livet ditt.
Og du gjør det ved å dukke opp hjemme hos meg?
Hva skal jeg gjøre?
Du tar ikke telefonen, du bytter nummer. Jeg lar deg ikke overse meg, Dan.
DEN REBELSKE PURKEN
Alle historier trenger en oppsiktsvekkende hovedperson,
som er like unik, spesiell og enestående som hovedpersonen i andre filmer.
Siden alt ved hovedpersonen må være bemerkelsesverdig,
holder det ikke at de bare har en jobb. De må jobbe dritten ut av den jobben.
Særlig om jobben er selveste jobben: purkens jobb.
-Tror du jeg er gal? -Ja.
Om du vil løse forbrytelser og straffe skurker i Hollywood,
er den rebelske purken øverst på listen innen politiet.
Et ekte skilt, en ekte purk og en ekte pistol.
Han er en råtass som ikke hører på sjefen.
Vil du leke cowboy-purk, kan du gjøre det i et annet distrikt.
De er helt dysfunksjonelle.
Han er nok alkoholiker, en forferdelig far.
Du er dattera mi og bor hos meg, så du skal respektere meg.
-Ikke kall meg en taper. -Hvorfor ikke?
Mamma kaller deg det.
De bryr seg bare om jobben.
-Vil du ta livet av deg? -Vet du hvorfor jeg ikke gjør det? Jobben.
De ødelegger alle hindre.
Det fins mange av dem,
men modellen for politiets løse kanoner er fortsatt
Clint Eastwoods Dirty Harry.
Du må stille deg selv ett spørsmål: "Føler jeg meg heldig?"
Gjør du, din jævel?
Dirty Harry er et giftig eksempel på denne klisjéen.
Den filmen prøver så hardt å få oss til å heie
på denne nedbrutte purken som bare vil gi blaffen
og skyte en haug med folk.
Han lever etter sine egne regler
og gjør det han må for å ta forbrytere.
Det gis inntrykk av at rettssystemet enten er helt idiotisk
eller drevet av bløte liberale.
Jeg sier bare at mannen hadde rettigheter.
Jeg er fryktelig lei meg for rettighetene hans.
Reglene dikterer at det kun fins to ting
disse purkene bryr seg om, og begge er blanke.
Skiltet og pistolen din.
Det er et nøkkeløyeblikk der den rebelske purken
leverer inn pistolen og skiltet,
som om han ikke lenger bør ha denne jobben.
Publikum vet jo at han er den eneste som bør ha den.
Du tvinger meg til dette. Gi meg skiltet ditt.
Bare ta et par…
POLITIFILMENS DØD
Nylig har Hollywood beveget seg unna å lage slike filmer
fordi folk ikke lenger liker politibetjenter
som tar loven i egne hender.
Vi blir forledet til å tro at de vil gjøre det moralsk og etisk sett rette.
Sannheten er at det ikke ser ut til å være tilfelle med mange politibetjenter.
Det er noe som må granskes på nytt av filmskapere,
TV-produsenter, og det blir det.
Men den rebelske purken har ikke gått av med pensjon.
På TV kan klisjéer innarbeides i mer tredimensjonale rollefigurer.
Kate Winslets Mare of Easttown har et komplekst indre liv, men slapp av,
hun er fortsatt en purk som drikker, bøyer reglene, blir suspendert…
Våpen og skilt.
…og likevel tar skurken.
Hollywood elsker en vinner,
men ikke alle rollefigurer kan være helter.
Med mindre det er Marvel, bare 96 prosent av alle filmer.
Enkelte rollefigurer er så dømt til å tape så snart de dukker opp
at de like gjerne kunne dukket opp i ei likkiste.
VANDRENDE DØDSDØMT
Du er en sekundær rollefigur i en film.
Takk, John.
Du har en farlig jobb.
Du har tenkt å kaste inn håndkleet.
-I morgen vil jeg at du… -Jeg sier opp i morgen.
Hva?
Stor tabbe.
Al!
Vandrende dødsdømt. Amerikanske filmer elsker å gi signaler…
MANUSFORFATTER
…om hvem som skal dø ved å tydeliggjøre at dette er deres siste jobb.
De skal snart pensjonere seg.
Jeg vil utnytte mine siste tre dager.
Kanskje de har planlagt en avskjedsfest.
Hva med en tale?
Og du har bare én vakt igjen.
Og det fins andre klassiske vis å garantere at døden lurer på.
Man hører at rollefiguren snakker om familien sin,
om drømmene sine…
Jeg gifter meg med en rund amerikaner og avler kaniner.
JAKTEN PÅ RØD OKTOBER
Begynner de å snakke om neste steg… dør de.
I krigsfilmer er det ofte at soldaten eller noen
tar frem et bilde av kjæresten sin.
Og det har nok vært i lomma hans en stund. Stor tabbe.
Vær så snill.
BEGRAVELSER PÅ AVSTAND
Når du er død på skjermen, kommer dine nærmeste i begravelsen,
og en figur som av en eller annen grunn står og stirrer på avstand.
Det tillater også regissøren å filme seremonien i vidvinkel.
The Fast and the Furious tar det til et nytt nivå.
Mens Paul Walker ser på en begravelse på avstand,
ser Vin Diesel på Paul Walker se på begravelsen på avstand
på avstand.
Når begravelsen er over…
SAMTALER MED GRAVSTØTTER
…er graven et perfekt sted å vise en karakters skjørhet på.
DØDELIG VÅPEN
Jeg elsker deg.
Hei, Bubba. Det er Forrest Gump.
Og en praktisk måte å forklare hvor i historien vi er på.
Jeg husker alt du sa, og jeg har funnet ut av alt sammen.
Ed Harris gjør begge deler.
Og om du lurer på hvem han snakker med…
Jeg har noe jeg må gjøre, Barb.
…graverte filmskaperne det på gravstøtten.
"Kona hans."
Men folk prater ikke bare på kirkegården.
Ser ut som flere er litt stive på kirkegården i dag.
Noe av det jeg elsker mest med filmer, er at de frakter deg fra dagliglivet
og inn i et oppspunnet fantasiland som Narnia eller Frankrike.
DEN ENESTE UTSIKTEN I PARIS
Franskmenn har nok et ord for klisjéer, men Paris er filmenes største klisjéby.
Men hvordan vet vi at vi er i Paris?
Fordi regissøren sørger for
at vi ser Eiffeltårnet gjennom soveromsvinduet.
Loftvinduet.
Togvinduet.
Fra balkongen.
Gjennom ei klokke.
Dessverre vil det si at enhver invasjonsstyrke ødelegger det først.
Skuespillere elsker rekvisitter fordi de aldri tar over scenen.
Og de får mindre betalt.
En hverdagslig rekvisitt
kan få en gudeaktig figur til å virke vanlig.
Innrøm det. Denne posen med en bagett jeg holder,
har gjort meg 26 prosent mer relaterbar.
Jeg har ikke kjøpt eller spist brød på ti år.
Posen hindrer meg bare i å absorbere karbohydratene gjennom huden,
Alle filmstjerner krever det.
Ofte må skuespillere se ut som vanlige folk
som handler mat selv,
og en synlig bagett som stikker ut av posen, er perfekt til jobben.
Man kan også gjemme seg bak den.
Intensiteten i opptredenen her
går hånd i hånd med mengden brød.
Fortsatt varmt. Det beste brødet jeg har smakt.
For en proff.
En uttrykksfull rekvisitt som skuespillere elsker, er eplet.
Selv om det inneholder sjokkerende 19 gram sukker.
Si fra når du har nok, så jeg kan spytte ut dritten.
DET ARROGANTE EPLET
Det er kjepphøyt å spise i en scene.
Det ultimate "jeg er her, og jeg bryr meg ikke".
I forsvar av stjerneskipet Enterprise.
Mens man dreper en fiendehær.
Eller som snacks når man møter en overordnet.
Orlogskaptein Galloway.
Et eple er klisjéspråk for:
"Jeg er for kul for dette",
men er godt for kolesterolet og fordøyelsen.
Rollene besettes ut fra typen historie du forteller.
Noen krever at regissøren kuraterer en samling av ulike personlighetstyper,
og noen trenger bare en stor fyr som dreper folk.
ÉNMANNSHÆREN
Filmer liker å fortelle oss at individet kan bekjempe systemet,
og en av måtene de forteller oss det på, er med énmannshæren.
Man ser dette langt tilbake, som i filmen om Robin Hood med Errol Flynn.
Man ser det i western-sjangeren.
Man ser det også i James Bond.
JAMES BOND I JAPAN
Det endret seg på 80-tallet da bodybuildere kom på moten,
som Arnold Schwarzenegger og Stallone.
De så ikke lenger ut som karer vi kjente. De så overmenneskelige ut.
Når du får Stallone med det masseødeleggelsesvåpenet.
RAMBO: FIRST BLOOD II
Tjue menn blir skutt i filler.
En tilfredsstillende opplevelse av blodbad og ødeleggelse
uten hensyn til mennesker, noe man ønsker seg i sånne filmer.
Jeg tror uovervinneligheten og ukueligheten…
FILMKRITIKER OG FORFATTER
…til 80-tallets macho actionhelt
ble nøkkelen til at de ble filmserier.
Så kom Die Hard,
en film som starter relativt realistisk.
Bruce Willis virker som en vanlig fyr.
Slipp den, din kølle. Det er politiet.
Hold deg fast, John!
Men innen vi når del fem,
kan han i grunnen gi Supermann juling.
De må være veldig fysisk skikket,
mer enn vanlige mennesker.
De pleier å være den sterke, tause typen.
Den eneste gangen énmannshæren sier noe,
er like etter eller like før de dreper noen.
Vi er gift.
Mesteren av dette er Arnold Schwarzenegger.
Nå er vi skilt.
Ja da, hovedpersonen din kan skyte med pistoler
og bazookaer på skolebusser som den helten de er,
men om de vil ha vår respekt,
må de på et tidspunkt hive fra seg skytevåpnene
og ta opp nevene sine…
…med begge hender.
NEVEKAMPEN
I stumfilmens tid måtte rollefigurene uttrykke seg fysisk
fordi det var kjedelig å lese mellomtitlene.
De lo av det blomstrete språket, så det man fikk, var lange kampscener.
DET STORE TOGRØVERIET
Den første offisielle nevekampen på film
var den store kampen oppå og inni et tog i Det store togrøveriet.
Spol frem omtrent 100 år,
så ser vi fortsatt karer slå hverandre på tog i fart, men i litt dyrere dresser.
Noe jeg har elsket å se de siste ti årene,
er at kampscener blir røffere og eklere å se på.
Den andre fantastiske klisjéen…
KRINGKASTER
…som gjør det lettere for publikum,
er at overfallsmennene angriper etter tur.
I den utrolige korridorscenen i Oldboy
følger man med på ett drap om gangen.
Jeg tror det er forbundet med TV-spill,
der tanken er at man har alle ferdighetene
og slår seg gjennom, men det tar bare aldri slutt.
Mesteren av "ta en kølapp og vent på tur"-kampene
er den legendariske Jackie Chan.
Jackie Chan var favoritten.
Han var populær fordi han gikk imot klisjéer
og ble helten som får juling gjennom hele filmen.
Det han gjør, er absurd,
og det er uten vaiere og er livsfarlig.
Jeg føler at han er personen
som hadde mest innflytelse. Og alt er på kamera.
Og Jackie Chans innflytelse er synlig i etterkant.
Nå har man nevekamper…
FILMKRITIKER
…som trosser fysiologi, fysiognomi.
Om man slår noen 50 ganger og de reiser seg igjen,
hva står da på spill?
Hva dør de av til slutt?
Filmnevekampens evolusjon har gått fra ballett til ballistisk.
Det er den typen nevekamp
der de slår hverandres hender så raskt
at om du vil se hva som skjer, må du spille det sakte.
Og senere med filmer som The Raid,
som bare er endeløs slåssing,
får man historier som bare er nevekamp.
Fra én type intens fysisk action til en annen…
Vent, Tarzan!
TARZAN OG DEN HVITE KVINNEN
Sexy øyeblikk og dristig nakenhet har vært standard i Hollywood siden
tidenes morgen.
Studioene utfordret tidlig grensene for smak og anstendighet,
men ble presset til å skjerpe seg
og ikke vise kvinner som så frie og promiskuøse.
Kle av deg, kom hit og fortell meg om det.
Tidlig på 30-tallet hadde man sånt
som Barbara Stanwyck i Baby Face,
som lå seg gjennom lagene av en enorm bank i New York.
-Har du erfaring? -Massevis.
Man hadde Mae West-karakterer
som levde stort, drakk, røykte, hva de enn ville.
Når jeg er snill, er jeg veldig snill, men når jeg er slem, er jeg bedre.
Etter flere skandaler på 20-tallet
sa pressen at Hollywood var moralsk fordervet,
og en prests nye retningslinjer
ble fremmet av republikaneren og tørrpinnen Will Hays.
Respektable produsenter fikk Will Hays til å rydde opp i filmbransjen…
Det ble forbudt å vise seksuelle utskeielser på skjermen.
Det vulgære, billige og tarvelige er ute.
Innen 30-tallet hadde Hays pålagt strenge regler
for hva filmer kunne og ikke kunne vise, hovedsakelig det siste.
Ett av skuespillerens ben måtte være på gulvet.
Jeg vet ikke hvordan man kan knulle noen på den måten.
Men filmskapere fant måter å bøye reglene på,
og klisjéen om seksuell illusjon ble obligatorisk.
Hvordan antyder man en seksuell handling uten å faktisk vise den?
Regner det ute?
Det er storm ute, så det må være en storm i hjertet ditt
og muligens andre steder også.
MED HJERTET I HALSEN
Man gikk fra dem i en sovekupé på et tog til at toget gikk inn i en tunnel.
De første gangene det skjer, er det gledelig.
De som vet det, vet det, og andre verken støtes eller plages.
På 60-tallet
hadde studioene mistet grepet om alle kinokjedene.
Uavhengige kinoer hadde begynt å dukke opp,
og de importerte spennende nye filmer fra Europa,
som ofte hadde spennende og forbudte ting som pupper.
Jeg glemmer deg aldri, kjære Kerstin.
Da flere europeiske filmer ble tilgjengelige for amerikanere,
innså Hollywood at de måtte kvitte seg med Hays' regler.
Løsningen var et aldersbasert klassifiseringssystem,
som satte sex på skjermen igjen,
til alle tunnelsceneelskeres store forferdelige.
Sex på film er aldri særlig overbevisende, men har likevel sine egne klisjéer.
Musikken bygger seg opp,
kropper ser fantastiske ut fra alle vinkler.
BH-er faller sjelden av, og begge når klimaks samtidig.
Det er så lidenskapelig.
I dag er sex på skjermen bare et klikk unna,
men det fins fortsatt noe Hollywood ikke viser, uansett penger.
Det er intensiteten, musikken og lidenskapen som bygger seg opp.
Vi vet hva som vil skje, vi trenger ikke se det.
Så filmer må nok en gang ty til antydninger.
Ei hånd som griper lakenet, ei hånd på et tildugget vindu.
Eller ild som blåses ut av et romskip.
En lykkelig slutt
er alltid garantert.
Hvem skrev dette?
SPYTTING
Må en rollefigur uttrykke overraskelse? Gi dem drikke.
PÅ STRAM LINE
Hva er en ståpikk, pappa?
Det er nesten vanskelig å finne en komedie som ikke har en variant
av spytting i seg.
De pleide å kalle meg analjenta.
Det er noe som aldri skjer i det virkelige liv,
men du kjøper det fordi det er morsomt å se på.
Det forteller publikum at de har sett noe sjokkerende…
Røyker du også?
…og er garantert å gi en scene en skvett med slapstick.
-Hva er dette? -Velkommen.
-Frue. -Hval-hva-for-noe?
Velkommen.
Unnskyld, skremte jeg deg?
Det var ikke meningen. Jeg introduserer bare neste klisjé,
sjokkscenen, som er…
SJOKKEFFEKTEN
Filmskaperen Val Lewton drev en lavbudsjettsenhet for RKO Pictures
og hjalp til med å oppdra en generasjon filmskapere
som visste å bruke atmosfære for å påvirke deg.
I Cat People blir heltinnen sporet, noe som skaper en skrekkfølelse.
Og så kommer det siste hveset.
Og det viser seg at det er bussens bremser idet den kommer, og slik ender sekvensen.
Dette var første gang noen brukte et falskt skremmemiddel i en film,
og teknikken ble kjent som "Lewtons buss".
Nå kommer sjokkeffekten i mange former.
Ting som vil gjennom lukkede vinduer.
Folk som kaster seg mot gjerder når man klemmer noen.
Og lange frakker.
FRYKTENS SOMMER
Slapp av, det er ikke ekte lær.
Siden det første skremmemiddelet
var en buss i en film som heter Cat People,
er det ironisk at filmskapernes største klisjé i dag er…
…huskatten.
ROBIN HOOD: TYVENES PRINS
Katter er onde, og klisjéen om at de er skumle
er en av klisjéene som tar utgangspunkt i fakta.
Katter ligger på lur i huset og gjemmer seg i skap.
Så de kan skremme noen.
Og deres ondskap er ikke begrenset til jorda.
Katter er flotte til dette
fordi de er vesener som eksisterer med oss i hjemmene våre,
men ikke bryr seg en dritt om vi lever eller dør.
Lever man i et dyrefritt miljø, kan man alltid skremme folk med et speil.
Speilsjokket er en av de største klisjéene i filmverdenen.
De funker alltid,
for tanken på at du er alene og lukker medisinskapet,
og så er det noe bak deg, er skrekkinnjagende.
I En amerikansk varulv i London… Det er et fantastisk øyeblikk. Veldig gøy
at de kan ta noe så hverdagslig og gi det et støt.
Du er ikke ekte.
Hver gang vi ser i speilet eller ser noen på et bad, uroer vi oss.
Vi er på vårt mest sårbare på badet.
Det er et veldig privat sted. Jeg tror det er lett å unytte.
Vi kan også skape falske forventninger. Du kan sette noen på et bad
og bygge opp spenningen uten å la noe skje.
WILHELM-SKRIKET
Når du hører noen skrike i en film, kan det være vår neste klisjé.
Men du innså det nok ikke engang.
Wilhelm-skriket ble opprinnelig tatt opp i 1951.
Fyren går gjennom Everglades, og en alligator biter ham,
og han skriker…
Noen år senere lette en lydklipper etter et skrik
fordi stakkars Wilhelm blir truffet av en pil.
Wilhelm!
Ja, jeg skal bare fylle pipa!
Ut kommer… Eller la oss si over hans egen stemme
legges Wilhelm-skriket.
Wilhelms skrik dukket opp i Hollywood hver gang noen ble skutt, dyttet
eller tilintetgjort av enorme plastmaur.
Men da det ble hørt i en galakse langt, langt unna, ble det en intern spøk.
Det dukker opp i Star Wars,
så blir George Lucas, Steven Spielberg og alle andre med på det.
Det er en bransjespøk. Tarantino bruker det…
Han bruker det ikke tilfeldig.
Han benytter seg av lydens klisjé.
Det er noe ved stemmeleiet,
og det er merkelig nok litt betryggende
at man selv i kaotiske scener hører Wilhelm-skriket.
Det er en latterlig intern spøk nå.
Jeg synes vi trenger et nytt skrik.
Hollywood liker å tro at det er et likhetsforbilde,
men ser du nærmere etter,
med et mikroskop, som ble oppfunnet av en mann,
fins det små forskjeller i måten menn og kvinner fremstilles på.
SMURFELINEN
Smurfeline-prinsippet er at en ensom kvinne
drar på et testosteroneventyr
for å sikre mangfold for filmskaperne.
Hei, Smurfeline!
Ordet kommer av den ikoniske smurfeverdenen,
der Smurfeline er den eneste damen i et land fullt av smurfekarer.
Dette er en trope man ser i alt fra tegnefilmer for barn…
-Hva gjør du? Kom deg ned. -Jeg skal lære ham en lekse.
…til Avengers…
Jeg rydder alltid opp etter dere.
…til enhver type actionfilm.
Det er den mest kyniske konstruksjonen i en film
at de putter en kvinne i den så karene kan glo på henne.
Hva er det?
Eller at de putter en kvinne i den som ser på karene med skråblikk
og sier hvor umodne de er.
Jeg skjønner ikke hvordan jeg har vondt i tærne.
Barn. Jeg jobber sammen med barn.
ACTION I HØYE HÆLER
Om du er en symbolsk kvinne eller hovedpersonen,
vil du nok måtte løpe mot eller fra fare i høye hæler.
Man har automatisk gitt dem et handicap.
De kan ikke løpe i hælene, men de blir ikke kvitt dem.
Selv i nyere filmer vakler de rundt midt i veien.
Tanken på kvinner som løper i hæler
går tilbake til at Hollywood forskjønnet kvinner
til det fullstendig upraktiske.
Med litt rask klipping og et fetisjantrekk
kan heltinnen se enda mer ut som en tegneseriefigur.
Det jeg har problemer med er når karakteren bestemmer
at hun trenger høye hæler for å gå ut og slåss med folk.
Som Catwoman. Du kan ikke slåss i de hælene. Du brekker en ankel.
Det gjør en kvinnelig rollefigur som er en rå actionhelt
til en falskhet.
Enda en irriterende ting. Sexscener med BH-er og høye hæler.
Nei, det gjør jeg ikke.
DEN MANISKE DRØMMEJENTA
På tide med enda en av glitterbyens kvinneklisjéer:
den maniske drømmejenta.
Jeg lager en lyd eller gjør noe ingen har gjort før,
og da føler jeg meg unik igjen om så bare i et øyeblikk.
Hun er alltid kjempepen, hun er alltid "snål"…
Jeg må begrave hamsteren før hundene spiser ham. Vil du hjelpe meg?
-De har et rart husdyr. -Rotte!
Det er typisk for den maniske drømmejenta.
Dette er Rodolfo. Han er en ilder.
Jeg er nok mest kjent for å ha funnet opp det uttrykket.
Og jeg gjorde det i en artikkel jeg skrev om en film
som heter Elizabethtown.
I Elizabethtown har vi et uvanlig rent eksempel,
spilt av Kirsten Dunst. Og hun er manisk på det viset
at hun prater og prater.
Jeg er så glad for at vi har denne samtalen
kl. 03 eller hva den er.
Det er en fin tid. Alle sover bortsett fra oss.
Det er fint å prate med deg og at du virkelig lytter.
"Drømmejente" fordi det er en mannlig fantasi
at vi kan være deprimerte og uten noe på gang,
og denne kvinnen vil finne oss og begynne å gi livet vårt mening.
Jeg er ikke vant til jenter som deg.
Det er fordi jeg er unik.
Hun lærer ham å more seg,
og han tilbyr henne absolutt ingenting i gjengjeld.
Det er en veldig potent fantasi for menn at det fins én kvinne der ute,
én magisk kvinne der ute som vil redde deg.
VI TRENGER EN MONTASJE
To tredjedeler inn i filmen innser forfatteren
at det er mer å fortelle, men for lite tid. Det går bra.
Som i Beverly Hills
kan man kutte ut flesk man ikke liker med saks.
Der kommer montasjen inn.
Da vi først begynte å snakke om montasjer,
snakket vi om Eisenstein og Panserkrysseren Potemkin,
og måter å klippe bilder sammen på fra ulike vinkler.
PANSERKRYSSEREN POTEMKIN
Det lærte oss at en film ikke var noe
du tar opp rett fram som om man sitter på teater.
Panserkrysseren Potemkin viste publikum
klipping for første gang, og hva man kan gjøre med den.
Teknikken ble populær, og filmskapere grep fatt i det nye språket
og lagde montasjer som bare pokker.
Leilighetsbygg, fabrikker, skoger, havkryssere…
Montasjer er stenografi.
De forteller ganske mye på veldig kort tid.
Stilig.
Og med en berømt sekvens fra 70-tallet
klatret montasjen til en høyere divisjon.
Treningssekvensene i Rocky er treningssekvensenes standard.
Jeg tror ikke noen har slått en treningssekvens fra Rocky.
Da Rocky IV kom ut, var 31,9 prosent av spilletiden montasje.
Nesten en tredjedel av filmen. Resten var at han slo noen.
Det at filmer kan få oss til å virkelig føle
arbeidet som kreves for å få noe til å virke veldig vakkert og lettvint,
synes jeg er en undervurdert klisjé.
Tidenes beste montasje er selvsagt i South Park-guttas
Team America: World Police.
Det geniale med den er at den ikke bare sender opp montasjeklisjéen,
men akkurat da trenger vi faktisk en montasje.
Det er lite som får hjertet til å hamre som en bil
som jager en annen bil fort, men ikke fort nok til å ta den igjen.
Helt siden det hete adrenalinrushet i Runaway Match fra 1903
har actionfilmer kommet tilbake til biljakten.
Med en dyktig regissør, dyktige stuntførere
og rett manus kan det bli filmens avgjørende øyeblikk.
I Bullitt er det selvsagt det avgjørende øyeblikket.
Å finne nye måter å tråkke på gassen på har etter hvert blitt en utfordring.
I Brennpunkt New York jager en bil en t-bane,
og hvert hvin, hver tønne som treffes,
hver kvinne som dytter en barnevogn
får magen til å synke på grunn av katastrofepotensialet.
Hva er under panseret på en klassisk biljakt?
Det første jeg tenker på, er bildet av håndbremsen,
en bil som sklir rundt hjørnet. Det må alltid være med.
Vogner og alle slags vrakrester flyr overalt.
Putt bilen et sted der biler ikke skal være.
HVEM VAR JASON BOURNE
Nedover trapper, eller så finner du noe for å…
MANNEN MED DEN GYLNE PISTOL
Det er vanskelig å skrive biljakter, for man beskriver hvor man ser,
man svinger, ting knuser, og du ser etter noe nytt du kan gjøre med den.
Go har en veldig god biljaktsekvens.
Bilen sitter fast i en bakgate på en interessant måte.
Biljakter er så godt likt at hele filmserier baseres på dem.
The Fast and the Furious startet med ulovlig kappkjøring,
men biljaktene har blitt modifiserte
til å bli noen av tidenes mest ambisiøse sekvenser.
Biljakten er ikke lenger å kjøre fort på en vei.
Man må slippes ut av et fly.
Biler som hopper ut av kjempebygninger.
Dagens datagenererte bilder betyr at mirakler er billige.
Fysikken har forsvunnet helt.
Så nå kan Vin Diesel hoppe fra en bil,
redde kjæresten midt i lufta og overleve.
Du vet at det ikke fins fysiske konsekvenser
for det du ser, så det virker ikke som om noe står på spill lenger.
Men andre nye filmer har ikke brukt CGI
og har skapt nervepirrende sekvenser på gammelt vis.
Baby Driver kantrer biljaktklisjéen.
Ofte er musikken underdanig det man ser,
billedspråket driver det du skriver om,
og de er bokstavelig talt sammen.
I Baby Driver føltes bilbevegelsene og filmteknikken som en dans.
Det var vakkert.
Synkroniseringen mellom biljaktens bevegelse
og sangene fikk det til å føles mer som en musikal enn en biljakt.
DEN HVITE FRELSEREN
Hollywood har historisk sett vært dårlige på intelligent fremstilling av rase.
Noe jeg kanskje er den første ciskjønnede hvite mannen
modig nok til å innrømme offentlig.
Kall meg en banebryter, kall meg en frelser om du må.
Det skal ikke jeg bestemme, men du tenke.
Tidlige utgaver av den hvite frelseren var kanskje godt ment…
Reis deg, Miss Jean Louise.
…men ut fra dagens perspektiv…
Din far går forbi.
…kan anses som et filmatisk plaster for hvit skyldfølelse.
Den hvite frelseren er en hvit person som dukker opp
og redder en svart person fra deres strev eller lidelse.
Hva får deg til å tro at fargede trenger din hjelp?
-Hva bryr du deg? -Minny.
Kanskje du vil gi Aibileen vansker.
Svarte rollefigurer hjelper hvite mennesker å bli bedre
eller vise menneskeligheten sin fullt ut.
Går man tilbake til Nonnens historie med Audrey Hepburn,
står hun bokstavelig talt der som en hvit nonne
og forteller svarte kvinner hvordan de skal vaske barna sine.
Søster lærer mødrene å vaske barna.
Det var nok det mest uhørte eksempelet på dette.
Den hvite frelseren har hatt mange dekker,
selv så nylig som denne Oscar-vinneren
om en hvit mann som redder en kjent jazzpianist.
Herremannen sier at jeg ikke får spise her.
Han spiller i kveld. Han er hovedattraksjonen.
Beklager, men det er restaurantens regler.
Green Book vant "beste film" samme år
som Black Panther og BlacKkKlansman kom ut.
Er man interessert i historier om svarte, så er de rett foran en.
DEN MAGISKE NEGEREN
Yinen til den hvite frelserens yang kan man se i Disneys film fra 1946,
Sydens sang, som viser livet på en plantasje
like etter slaveriets avskaffelse.
Den sentrale figuren onkel Remus har blitt synonym med vår neste klisjé:
den magiske negeren.
Rollefiguren onkel Remus er der for å hjelpe en ung hvit gutt
som bor på plantasjen, og han forteller ham historier.
…uten at en sang hopper ut av den.
Dette er den gamle tropen "lykkelig sambo".
Rasistiske uttrykk jeg bruker gåseøyne for.
Hollywood kommer til den 20. årlige prisutdelingen.
Han som spilte onkel Remus,
James Baskett, ble den første svarte mannen som vant en Oscar,
men det var ikke en ekte en, det var en ærespris,
for de følte ikke at han var god nok til å være beste skuespiller.
Regissør Spike Lee fremmet uttrykket
fordi han så at denne krenkende klisjéen ofte hadde mystiske krefter.
Men vet ofte ikke hvor personen kom fra
eller hvorfor de er der. De fins bare for å gi råd og visdom.
Ikke tenk på vasen.
Hvilken vase?
Den vasen.
Den magiske neger-tropen er veldig urealistisk,
for jeg vil ikke hjelpe hvite med deres daglige problemer.
John Coffey i Den grønne mil
er en enkel, uutdannet mann feilaktig dømt for drapet
på to hvite barn.
På dødscellen bruker han tiden han har igjen
på best mulig vis. Ved å berolige hvite folk.
Hei, sjef.
Den foregår i fengsel, og den hvite vakten tilgis
for å henrette en uskyldig svart mann
av den svarte mannen, som er en åpenbart beroligende,
trøstende fantasi for hvit skyldfølelse som jeg ikke orker å se på.
Klisjéen nådde til og med sin guddommelige konklusjon
med Morgan Freeman i Bruce Almighty.
Jeg er Gud.
Morgan Freeman spiller en magisk neger bemerkelsesverdig godt.
Han var en magisk gudeneger, han er de magiske negrenes gud.
Jeg tror Morgan Freeman har omdefinert den magiske negeren.
Og i The Legend of Bagger Vance oppnår den magiske negeren kanskje
sitt høyeste formål: å forbedre en hvit manns handicap.
Jeg kunne drept deg.
Nei, du skjønner, jeg stilte meg rett foran deg.
Og ut fra hvordan du slår, er det tryggest der.
Noe av det som er så krenkende ved den,
er at den foregår på 30-tallet, da mange svarte
ble lynsjet og KKK var overalt.
Og likevel bryr Will Smiths rollefigur seg
bare om at Matt Damon skal oppnå et fullkomment golfslag.
Det er bare deg, ballen, flagget…
Skuespillere trenger penger som alle andre.
Jeg har gjort ting jeg ikke ville. Will Smith sitter nok ikke
og ser den filmen om og om igjen.
En eller annen hvit person i Ohio gjør det,
så jeg håper de nyter den.
DU DREPTE FAREN MIN
Hvorfor finne på et komplisert plott
når en klisjé som er garantert å drive en hevnhistorie er…?
Du drepte faren min.
Om det er en klassisk western…
Du drepte faren min.
…eller en edderkoppstorfilm.
Du drepte faren min.
John Wick trenger derimot ikke like stor oppmuntring for å drepe folk.
Du stjal bilen min.
Og du drepte hunden min.
Dyr i filmer ser ofte ut til å sanse ting som menneskene
de deler skjermen med ikke gjør. Er de mer intelligente enn vi er?
Nei, halvparten driter mens de går.
Men de har en nærmest overnaturlig sans for fare.
DYR MED EN 6. SANS
Guds vesener:
det overnaturliges geigerteller.
Om noe skummelt foregår, sier de fra.
Hester, bank én gang for de døde, tre ganger for de vandøde.
Ser du? Han vet.
Redd for at sønnen din er mørkets fyrste?
Finn en flokk Beelzebub-sniffende bavianer.
Men i Hollywood er menneskets beste venn ondskapens største fiende.
Hundens rolle er å advare deg.
Hunden skal si at noe ikke helt stemmer.
Hva er i veien, E. Buzz?
Fra usette spøkelser…
Hva gjør du?
…til vampyr-håpefulle.
Og det er ikke bare det overnaturlige.
En følsom bisk kan også lukte jordisk ondskap.
Ted Bundy, du er avslørt.
Av alt det er farlig å være i filmer,
håndlangere, stormtropper, en purk som snart pensjonerer seg,
må homofile og lesbiske være nær toppen av listen.
Hollywood gjør homofile rollefigurer unnværlige.
Hør på meg!
En av Hollywoods første utnyttelser av et sånt forhold…
Jeg har elsket deg slik de sa.
…var Løgnen, en usympatisk fortelling
om to lærere, Audrey Hepburn og Shirley MacLaine,
som anklages for å ha en affære, og en av dem tar så livet av seg.
Men selv om Hollywood prøver å belyse LGBTQ-karakterers problemer,
tar det visst livet av dem i prosessen.
Når de faktisk berører den faktiske lidelsen til…
FILMKRITIKER
…eller torturen av homofile, synes jeg det er en grei klisjé.
Brokeback Mountain er for eksempel
ikke en kjærlighetshistorie. Den handler om forfølgelse over mange år.
Så når den døden inntreffer,
dikteres den faktisk logisk av filmen.
Han var bare 39 år.
Prisutdelingene elsker en biografi om en død homofil person.
De elsker en film der noen dør tragisk.
Ja, det kan jeg skrive under på, for jeg spilte homofil
i Can You Ever Forgive Me?
Rollefiguren jeg spilte, Jack Hock, døde av aids.
Du knulla deg jo gjennom Manhattan.
Skriv det på gravstøtten.
Så det er åpenbart sant.
Rundt 40 prosent av LGBTQ-karakterer som har blitt nominerte til en Oscar,
overlevde ikke til rulleteksten.
DÅRLIG TIMET TEKNISK SVIKT
En bra måte å sette noen i fare på
er å bruke teknologi og at den svikter.
Når han klatrer på bygningen i Mission Impossible,
tenker du: "Kult." Men så tenker du:
"Du er på utsiden av bygningen, og teknologien svikter…"
Og nå har du øyeblikkelig drama.
Hvem har ikke klatret på en bygning og glemt hanskeladeren?
Men de fleste svikter er mer jordnære.
DOBBELT ERSTATNING
Vi har alle satt oss i en bil, vridd nøkkelen, og så starter den ikke.
Alle fikk mobiler for noen år siden.
Dette er min siste kommunikasjon… Batteriet døde.
Teknologien må svikte for at historien skal fenge og vi skal tenke:
"Hva gjør de nå?"
Om det er høyteknologisk klatreutstyr,
en bil eller en mobiltelefon, signaliserer svikten alltid fare.
SINT SKRIVEBORDSFEIING
Sint og ved et skrivebord? Så fei alt av skrivebordet.
Faen!
Har en rebelsk purk ødelagt planen din om å tjene milliarder?
Er du en verdenskjent nevrokirurg med ødelagte hender?
Eller en militæradvokat som kjemper mot en general?
Takk for at du spilte "Skal vi eller skal vi ikke
følge rådet til de galaktisk dumme"!
Pokker heller, spark en stol mens du er i gang.
Skrivebordet til purken Jake Gyllenhaal er en utfordring.
Tingene hans går ingen steder.
Ikke rart at tastaturet får juling.
Alle helter trenger en skurk å kjempe mot.
Det tok en stund å komme frem til ham,
men han venter deg, Mr. Bond.
SKURKEN
Er helten din kjekk, betyr det at klisjéskurken
må være stikk motsatt, og filmskaperne gjør det lett
å se hvem det er.
La meg presentere meg.
Jeg er Ernst Stavro Blofeld.
Vi gjør dem annerledes. Vi gjør dem stygge, misdannede.
Et arr som sier at de er onde, selv om de er en løve.
Morder.
Du forteller en historie, du forteller publikum
at rollefiguren din har drevet med avskyelige ting
og trolig vært voldelig.
…fullbyrd din skjebne.
Den misdannede skurken har eksistert lenge.
Siden stumfilmene. Som Lon Chaney i Operafantomet
med hårnålene som strekker neseborene hans ut.
Problemet med den typen karakterisering er
at den fører til at folk som har de misdannelsene,
blir sett som farlige, som skumle, som noen man må unngå.
Det å antyde at misdannelser gjør deg til en psykopat på noe vis,
er utrolig fornærmende.
Mange skurker er mer kultiverte enn helten.
Man har skurker som snakker om Beethoven.
Du liker ikke Beethoven.
Å elske det beste i livet…
Du vet ikke hva du går glipp av.
…gir følelsen av en annen side,
som forsterker det at de er onde.
Jeg spiste leveren hans med favabønner og en god chianti.
De er ofte britiske.
Det er en underkategori av skurker.
I Hollywood trodde de at en engelsk aksent betød at man var sofistikert.
Skal du samarbeide med oss? Jeg vil ha et ja eller nei.
Hadde skurken en engelsk aksent, måtte helten hanskes med noe
som ikke bare var brutalt. Det lå noe mer bak.
Man ansetter engelskmenn fordi vi er billige,
vi kan si replikkene,
og vi kan si tullete replikker med stor overbevisning.
Historie, tradisjon og kultur er ikke konsepter.
De er troféer jeg bruker som papirvekt på kontoret mitt.
Monologen er en klisjé fordi den er dramatisk.
Alt som har skjedd, har skjedd i henhold til planen min.
Forfatteren lar publikum forstå hvor denne karakteren
kommer fra, hvorfor de gjør det de gjør.
Jeg hadde en skurkemonolog på slutten av Logan.
Jeg snakker om hvorfor jeg gjorde det jeg gjorde
og drepte familien hans.
Vi må ikke slutte å perfeksjonere mat og drikke.
Vi perfeksjonerer oss selv med dem.
Og halvveis gjennom monologen,
dreper han meg. Velfortjent.
Det kommer en tid der alle filmer må slutte å skje.
Og den tiden kalles slutten. Når alle fortellerballene du har sjonglert
må veves sammen til en bedre metafor enn denne.
Det er på tide med filmens dramatiske slutt,
og den kan bare innta visse former.
DEN SISTE JENTA
Dusjscenen i Hitchcocks Psycho
med Janet Leigh anses som inspirasjonen for vår neste klisjé.
Og får baderomslåser.
Hitchcock populariserte idéen om at kvinner skulle gjennomgå
disse forferdelige omstendighetene, og han skapte en forventning
om at kvinner skulle spille en sentral rolle i thrillere.
Atten år senere spilte Janet Leighs datter,
Jamie Lee Curtis, en rolle
som gjorde henne til et ikon for klisjéen som nå er kjent som "den siste jenta".
Monsteret mot den siste jenta. Jamie Lee Curtis i Halloween
står symbolsk som den første.
Hun er plantegningen, prototypen.
Den siste jenta er jenta som ikke har sex,
som er mer uskyldig enn vennene.
Du må ha en formue etter all barnepassingen.
-Gutter synes jeg er for smart. -Fordi hun ikke har sex,
er hun mer observant enn vennene sine på noe vis
og sanser at noe er galt.
Vil du ha en bra "siste jente"-film, må du ta en gruppe venner…
Hører du på gamlingene, sier de at han fortsatt er der ute.
De har alle dratt et sted for å feste i helgen.
Du må gi dem en falsk grunn til å gå i ulike retninger og gjøre noe ugagn.
FREDAG DEN 13.
Det er enda en klisjé, enda en regel: Gjør du noe skittent, dør du.
De drepes én etter én.
Det er alltid et opphold i filmen der alle tror at morderen kan være død.
Så krasjer alt, og hun må bevise noe igjen.
Men hun overlever og blir publikums surrogat.
Jeg tror slasher-filmer og de klisjéene
ville vært døde nå om det ikke var for Skrik.
Skrik snudde klisjéen på sitt blodige hode
ved å drepe den antatt siste jenta i åpningsscenen.
Jeg tror Skrik-serien talte til skrekkfansen
og deres kunnskap om klisjéer, og snudde hele greia på hodet.
Hvorfor? De er alle like. Dum morder forfølger barmfager jente
som løper opp trappa når hun burde løpt ut døra. Fornærmende.
Men den siste jenta har passende nok overlevd.
I dag er hun bedre forberedt.
Faen ta familien din.
Vi gir henne makt mot slutten nå og gjør folk redde for henne.
Spis den, kjerring!
Hun er noen ganger dødeligere enn menneskene
hun kjemper mot for å overleve.
Og dreper teknisk sett flere
enn morderne i filmen.
Jeg tror det har utviklet seg som klisjé
til en nesten trøstende slutt.
Faen.
Snart: Den eksplosive klisjéen, den tikkende bomben.
En bombe og en tikkende klokke.
Helten må gjøre noe, ellers dør folk.
Naturlig nok dramatisk.
-Hvor lang tid har vi igjen? -Tjue sekunder.
Uansett hvilken film det er,
har du hjertet i halsen når du ser tallene tikke ned.
I sin klassiske form er det alltid ledningen som avgjør.
Tror du?
Kutter jeg den røde eller blå?
Det er et av de beste actionløse klimaksene noensinne.
De er mer sexy nå.
Ofte prøver noen å hacke seg inn og stoppe nedtellingen.
Cerberus er deaktivert.
Er det helten som desarmerer bomben, vet du at de klarer det.
Moroa ligger i: "Hvor nær én kommer de?"
Og den går så ofte til én.
KJÆRLIGHETEN OVERVINNER ALT
En romansefilm må ende
med et kappløp der én i paret løper som en gal
mot tid og geografi for å erklære sin evigvarende kjærlighet.
Det vil ofte involvere å skynde seg til flyplassen i siste liten
eller stoppe et bryllup.
Manndomsprøven er en klassiker der.
Herregud, nei.
Etter å ha jaget og overbevist sin andre halvdel,
er belønningen et lidenskapelig kyss, vanligvis i dårlig vær.
Det er når du er så oppslukt av å kysse den du elsker
at du ikke legger merke til det fæle været.
Det skjedde i Fire bryllup og en gravferd.
Disse to personene ble stadig hindret
i å være sammen, og til slutt i regnet…
Regner det fortsatt? Det merket jeg ikke.
Regissøren Greta Gerwig gjorde det i Little Women.
Hun ville ha det sluttbildet, og jeg husker at vi pratet om dette,
og hun sa: "Jeg vil ha det. Jeg vokste opp med det og vil ha det."
Har alt gått riktig, sitter publikum til slutt i spenning
og lurer på om helten vinner,
selv om vi vet at han kommer til å gjøre det.
HELTEN VINNER ALLTID
Hei. Plag noen på din egen størrelse.
Moralistiske fortellinger krever at helten dreper skurken.
Jo bedre døden er,
desto mer tilfredsstillende er beseiringen av skurken.
At noen faller fra en stor høyde, har vært en klassisk måte
å avslutte fortellingen på.
Fantastisk utført i Die Hard,
og det gir dem et øyeblikk eller to til å skjønne at de er slått.
Tilfredsstillende for publikum.
Det gjør at de kan føle seg trygge. Du beseirer skurken for å bli trygg.
Og jo verre skurken oppfører seg,
desto mer karmisk rettferd ber vi om.
En god skurk gjør publikum blodtørste.
Hipp hurra, kølle.
På slutten av en film vil vi at godt overvinner vondt.
Det er det som gjør at vi vil se en film med store helter.
At alt vil ordne seg, og verden er ikke så skummel.
Til oppfølgeren bringer dem tilbake,
kan helten i de siste øyeblikkene sole seg
i sin velfortjente heder før de rir mot horisonten.
Som jeg sa, er jeg Rob Lowe,
og dette var vår titt på Hollywood-klisjéer.
Nå må jeg bare hoppe på hesten og/eller motorsykkelen
og ri inn i solnedgangen mens rock eller hiphop spilles.
Men det ville ødelagt dressen, så vi kjører rulletekst når jeg knipser.
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson