Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HÅP I HORISONTEN
De har alle en drøm og et håp om å komme et sted
og realisere den drømmen.
De fleste av dem er unge, som er veldig trist.
Før var det 30 og 35-åringer,
men nå kommer det barn, fra fire til 17 år.
Dette er veldig trist, en enorm pest for Eritrea…
DR. ALGANESH FESSAHA GANDHI, IKKE-STATLIG ORG.
…og for de andre også, fordi det gjør oss alle maktesløse.
Vi vet ikke hva vi skal gjøre lenger.
Etiopia har alltid ønsket flyktninger velkommen.
Det er menneskehetens vugge
hvor de oppdaget det første menneskeskjelettet.
I dag er det kjent som kristendommens land i Afrika.
MUSIE GHEBREGHIORGHIS GUVERNØR I EMDIBIR
Diakon Phillip døpte eunukken av dronningen av Etiopia
i år 37 e.Kr.
Når det ikke er fred, prøver folk å flykte
dit hvor de kan finne fred.
På denne tiden er det omkring…
700,000 flyktninger i Etiopia.
De kommer fra Eritrea, fra Sør-Sudan,
fra Somalia, fra ulike nasjoner omkring Etiopia,
og Etiopia har alltid vært en innbydende nasjon.
TIL MAI AINI FLYKTNINGLEIR
Dette er hovedinngangen til Mai Aini,
den andre flyktningeleiren, som har 11,500 flyktninger.
I denne leiren gjennomførte vi mange prosjekter.
UNHCR gir 15 kilo hvete.
Noen ganger gir den ut olje, salt og sukker, men det er sjelden.
For å bli integrert, skaper flyktninger små jobber,
som å åpne en restaurant, en kafé.
Alle disse 11,800 flyktningene er eritreere.
De er alle eritreere, dette er en eritreisk leir.
Det er fem eritreiske flyktningleire i Etiopia.
Den første er Shimelba,
den andre er Mai Aini, den tredje er Mai-tsabri,
den fjerde er Hitsats og den femte Endabaguna,
som fungerer som en sorteringsleir for barn
og for de som kommer…
som deretter blir fordelt til de andre leirene.
De blir kanskje i fem år, syv år.
Det avhenger av bosettingen, flyttingen til et tredjeland.
De står på en liste, hvis den kommer så drar de.
De forlot familien, foreldrene sine,
kone og barn, mann og barn.
De forlot så mye, de forlot historien sin.
Det er her UNHCR henger
all informasjon om gjenbosetting.
Folk kommer hit for å lese,
og da vet de om de blir kalt fra UNHCR sitt kontor.
Ut av disse husene, vi bygde 50 for sårbare kvinner.
Da de ankom, hadde de blitt voldtatt og torturert,
og vi bygde disse husene for dem.
På denne veien er det en ortodoks kirke.
Så er det en katolsk kirke,
og så er det en moske lenger nede.
Jeg bodde her i to, tre år.
Dette er rommene.
Disse sengene er laget av betong og terrakotta.
Harde, de er bra for ryggen!
Det er et toalett den veien.
Dette har vært mitt ly i…
tre, fire år vil jeg si.
Dette er Association Gandhis hovedkontor i Mai Aini leiren.
Det som blir losset nå, er mat til barn.
Her, vi har over 850 barn som er fra tre til seks år gamle.
Vi lager ett måltid om dagen til dem.
Vi forbereder dem til skolen,
det er næring til førskolen.
Mange barn har foreldre, andre har ikke det,
noen er med bestemoren sin, onkler og så videre.
De er mindreårige, de er små, noen av dem uten ledsager.
Vi har vært her i mer enn ti år, nesten 11.
PÅ ENDABAGUNA MOTTAKSENTER
Dette er mennesker som nettopp har kommet.
De har ingenting, de ser redd ut, forskrekket,
fordi de har gått i omtrent tre og en halv dag
for å komme til grensen og bli mottatt.
Det yngste barnet er sju måneder gammelt.
Den eldste er fire år gammel,
så fra syv måneder gamle til fire år gammel.
Du kan se i ansiktene deres at de er slitne, utmattet,
men du kan også se litt håp
om at noen kan hjelpe dem
og forstå lidelsen deres.
Denne er 12 år gammel.
Elleve år gammel.
Fjorten år gammel.
De måtte flykte for å unngå å gjøre militærtjeneste.
De kom på egenhånd, uten foreldre.
De flyktet.
Han sier at for de fleste av dem, så vet ikke familiene hvor de er.
Han sa at de så ham løpe for å flykte.
Men de vet ikke hvor de er.
De er slitne, utmattet,
fordi de knapt har spist eller drukket noe på to dager.
Han er seks år gammel,
han flyktet også på egenhånd.
Nesten alle flyktet på egenhånd.
Han sa at han slapp unna,
og foreldrene hans, som fikk vite det av bøndene som var der,
prøvde å løpe etter ham.
Det tok nesten en uke før han,
alene, sakte, stoppet ved grensen…
for ikke å bli funnet av disse bøndene
som hadde sendt ham tilbake eller gitt ham til politiet,
og politiet hadde banket ham opp.
De hadde såret ham.
Jeg spurte ham, "Hva vil familien din gjøre nå? Vil de vite hvor du er?"
Og han sier, "Jeg er sikker på at militæret og bøndene
vil fortelle slektningene mine at jeg kom til grensen."
Alle sier at de vil studere.
LEIREN FOR MINDREÅRIGE FLYKTNINGER SOM ER ALENE
I disse fem leirene har vi…
Det er 7,000 i noen og 13,000 i andre, eller 12 000 mennesker.
Det triste jeg har lagt merke til i det siste…
Jeg har jobbet her i Etiopia i nesten 17 år,
for flyktningleirer og flyktninger.
Men jeg hadde aldri sett barn komme.
De siste tre årene har jeg sett barn
fra fire til 17 år.
Det har vært en kontinuerlig strøm av ungdommer.
Og jeg spør meg selv, "Hvem har blitt igjen i Eritrea?"
Forleden møtte jeg en fire år gammel jente,
hun het Dahab.
Og hun fortalte meg…
Hun trakk i kjolen min og sa,
"Har du sett moren min?" Jeg sa, "Nei, jeg har ikke sett henne."
Hun sa, "Ta et bilde av meg. Send det til mamma.
Slik at hun får se bilde av meg og kommer og leter etter meg.
For jeg får ikke sove uten henne."
En jente på fire år. Jeg spurte, "Hvordan kom du hit?"
Hun sa, "Det er meg, broren min og en bror til. Vi var fem.
Mamma ba oss tre om å fortsette og krysse grensen.
Hun ble igjen med de andre.
Vi krysset grensen, men hun ble arrestert."
Jenta lette etter moren sin.
Hun sa, "Vær så snill, finn moren min,
fordi jeg får ikke sove." Jeg spurte henne, "Hvor vil du reise?"
"Jeg vil gjerne reise til Europa." "Hvorfor Europa?"
"Fordi jeg vil studere."
Fire år gammel.
Så hvis en fireåring kommer og forteller meg dette…
så stiger min fortvilelse, tristhet og mitt sinne.
Han skal vise meg rommet sitt.
En, to, tre…
fire? Fire av dem sover her.
Seks. Syv, åtte!
Han lærte tall på italiensk i Asmara, i Eritrea.
Hei!
Jeg ble født i Eritrea.
Jeg er eritreer. Jeg ble født i Asmara, i en stor familie.
Med en kjærlig far og en enda mer kjærlig mor
som lærte meg livets verdier,
og jeg takker dem begge.
De åpnet en vei av kjærlighet, medfølelse, å gi…
og mest av alt kjærlighet.
Jeg studerte der, i Asmara, jeg gikk på høgskolen,
så kom jeg til Italia og gikk på Cattolica.
Jeg fullførte studiene og så dro jeg til India
for å studere litt ayurvedisk medisin.
Jeg jobbet for et multinasjonalt selskap.
På et tidspunkt, under en reise til Sudan,
møtte jeg fem barn.
Jeg forteller hvordan jeg begynte med denne aktiviteten.
Disse fem barna var fem, seks, syv, 13 år.
Jeg så dem sitte på bakken,
og jeg spurte dem, "Hva gjør dere?"
De svarte meg ikke, med hodene var bøyd,
de ignorerte meg, de hadde blitt helt stumme.
Så jeg dro. Jeg kom tilbake dagen etter…
og så disse fem barna igjen.
Jeg stoppet nok en gang og spurte, "Kan jeg hjelpe dere?"
Den eldste, som var rundt 13, reiste seg og sa,
"Nei, vi trenger ingen hjelp."
Jeg spurte ham, "Men hvordan lever dere?
Har dere familie? Hvordan kom dere hit?"
"Nei, vi rømte fra Eritrea fordi husene våre ble bombet."
Jeg spurte ham, "Er dere søsken?"
"Nei, vi er ikke søsken, vi møttes her."
"Så hvordan lever dere?"
Den eldste, som snakket på vegne av de andre,
sa, "Ikke vær bekymret, for jeg skal tigge
slik at de skal studere."
"Hvordan kan du gjøre det?"
"Jeg kan gjøre det. Fordi jeg er faren og moren deres.
Fordi vi ikke har noen igjen."
Det var starten for meg.
"Du har nesten alt, og så klager du?"
Du ser den uendelige sjenerøsiteten
i en 13 år gammelt unge som lærer deg
verdiene foreldrene dine lærte deg,
som du kanskje hadde glemt en stund. "Våkn opp!"
Fra da av begynte jeg å ta vare på barna,
vi bygde et hus til dem,
med støtte fra Capuchin-brorskapet.
Vi fikk dem til å studere,
de bor fortsatt sammen.
De avsluttet studiene de ønsket.
Den ene er tannlege, den andre er snekker,
en annen er elektriker.
De dannet en stor kjernefamilie
og hjelper andre barn som dem.
Derfra begynte jeg på en annen vei:
jeg følger folket mitt, eritreerne,
uansett hvor de er.
Sinai-ørkenen, i Egypt,
i Sudan, i Tunisia,
eller i Libya.
Min første erfaring innen dette feltet, i Sinai, var da…
de fortalte meg at det var mange eritreere,
og mange afrikanere generelt,
som satt i de statlige fengslene.
De var i Arish, Rafah, Azouli.
I alle disse områdene var det 15 fengsler
med mer eller mindre 300, 400 afrikanere.
Så jeg spurte om jeg kunne møte dem, fordi jeg ville hjelpe dem.
Politiet tillot meg å komme inn i fengslene,
så jeg gikk inn med en nonne, søster Muna, som hjalp meg.
Vi tok med mat, klær, medisiner.
Da sa vi, "Vi må gjøre noe for å få dem ut."
Vi spurte den etiopiske regjeringen om tillatelse,
som sjenerøst tillot oss
å ta dem med til Etiopia som flyktninger.
De gir fortsatt tillatelser
til å komme…til Etiopia,
og så blir de sendt til flyktningleirer
slik at de er ute av fengsler,
borte fra sykdom og lidelse.
Vi frigjorde totalt nesten 8 500 personer.
Ulike givere bidro, fordi flyreiser er dyre.
Vi er eritreere, vi er alle eritreere.
Alle oss, menn og kvinner.
Årsaken til frustrasjonen som fikk oss til…
å krysse landet er mangelen på lover og regler.
Mennesker i landet vårt har ingen makt.
Det er grunnen til at mange forlater hjemmene sine og flykter fra landet.
Jeg er veldig glad for at dere tok meg i mot slik,
og jeg skal fortelle dere rolig alt jeg har å si.
Vårt folk kjenner reglene og lovene i landet vårt.
Men hvis vi sier upassende ting blir vi utryddet som ugress
og kastet i fengsler, hvor mange mennesker har havnet.
Ungdommer er hentet til et sted som heter Sawa,
og blitt banket opp.
De bortførte dem uten å informere foreldrene.
Det var dette som skjedde,
og det er derfor vi ble utryddet og tvunget til å flykte.
Vi kan ikke kjempe mot dette,
fordi det ikke kan løses eller endres med en kamp.
Folk foretrakk å forlate landet.
De dere har sett, har aldri stjålet eller begått noen forbrytelse.
Men de måtte flykte fra landet sitt på grunn av dette.
Når vi kommer til nabolandene, som Somalia og Etiopia,
spør de oss hvorfor vi ikke har kjempet før.
Men hvis vi hadde kjempet, ville det vært mye blodsutgytelse.
Det du får av blodsutgytelse er alltid mer blodsutgytelse.
De eldste er de som rømmer,
fordi de ikke blir tvunget til å bli med i militæret,
de blir ikke tvunget til å gjøre noe annet.
Men hvis de har barn som har rømt
til Sudan eller Israel,
spør regjeringen dem, "Du kan enten få barna dine tilbake,
eller betale 50,000 nakfa."
De kan leve i to år på 50,000 nakfa.
Så hvor skulle de fått det fra?
Så de flykter.
De forlater alt og flykter.
Det er mange eldre som sier til meg
"Alga, før oss til landet vårt. Vi ønsker å dø hjemme."
Det var slik kom jeg hit.
Først bodde jeg i Barka-regionen,
på et sted som heter Enjehai.
Det er et nytt sted, og jeg flyttet dit for å være bonde.
Mens jeg var der rømte barna mine fra landet.
Da ba regjeringen meg om å betale 200,000 nakfa
fordi barna mine hadde flyktet.
Da det skjedde, ba jeg om litt tid til å finne pengene.
Så flyktet jeg med fly, fordi jeg hadde pass.
Kom du til Etiopia?
Jeg dro til Kenya, så fra Kenya kom jeg til Etiopia.
Dette er grunnen til at jeg er langt borte fra barna mine,
som bor her og der.
På grunn av alt det så bor jeg her. Jeg lider,
jeg har diabetes og høyt blodtrykk.
I SHIMELBA FLYKTNINGLEIR, MED 60% AV KUNAMA
Kunama, de kom fra en Nilotic-elv.
I over 150 år…
bodde de rundt en elv som heter "Tsona"…
EZEKIEL CHANNE, ANTROPOLOG, KUNAMA
…eller Gash-elven.
De bodde i det området,
og deres eneste yrke var å dyrke jorda.
I det øyeblikket…
hadde de ingen regjerings-regler.
De hadde ingen administrasjon, de hadde ingen organisasjon.
De levde ganske enkelt og utførte plikten.
På det stadiet hadde Kunama sin flotte kultur
med tradisjoner, og de hadde sin religion.
Guden i vår religion heter Dungun.
Jeg ble født i 1990
i den sørlige regionen Mekel.
Jeg studerte i Gash-Barka-regionen.
Hovedstaden er Barentu.
Jeg fullførte utdannelsen i militærtjenesten.
Så jeg vervet meg på college og studerte antropologi.
Jeg ble uteksaminert etter to år.
Så sendte de meg til regionen min.
På den tiden så jeg mye diskriminering…
mot meg selv og mot samfunnet mitt.
Vi lider, vi har mange problemer
på grunn av diskrimineringen.
Til slutt bestemte jeg meg for å flykte til nabolandet
som heter Etiopia.
Da jeg flyktet fra Eritrea
fant jeg først noen som kunne veien
til grensen.
Han sa ja til å ta meg med, og jeg kom til enighet med ham.
Han ankom Barentu
og tok meg med fra Barentu
og nordover, til et område som heter Shambuko.
På den tiden var det midnatt,
23,00
Vi bestemte oss for å dra til grenseområdet.
Vi var nær grensen,
klokka var 24
Tidlig på morgenen rømte jeg fra grensen til den etiopiske hæren.
Og den etiopiske hæren tok meg med til UNHCR,
i Endebaguna.
Fra Endebaguna tok de meg med til samfunnsområdet mitt
som heter Shimelba.
De kan stille deg et spørsmål, og du hadde bare en sjanse.
Hvis eritreiske soldater fant deg, stilte de deg ett spørsmål.
"Vil du dø eller vil du leve?"
På den tiden… Jeg tror ikke…det er veldig tøft.
Jeg fryktet for livet mitt.
For familien min også.
Selv for familien min.
Hvis de fant meg da jeg krysset grensen…
hadde familien min vært i fare.
På grunn av det politiske problemet.
På grunn av diskrimineringen mot folket vårt.
Drømmen min, eller håpet mitt,
er for det meste ikke bare et personlig spørsmål.
Jeg vil ha et bedre liv for hele samfunnet mitt.
I 615 ble Muhammed forfulgt av sitt folk.
Og da han ble forfulgt av folket sitt,
sier noen at han foreslo til etterfølgerne å reise til Etiopia…
hvor de ville bli tatt i mot av en rettferdig konge.
Så Mohammeds etterfølgere kom til Etiopia i 615,
og de ble tatt i mot av keiseren, kongen på den tiden.
Forfølgerne deres kom til Etiopia for å…
for å fortsette forfølgelsen,
men kongen forsvarte dem fordi…
da han hadde spurt tilhengerne,
"Hvorfor blir dere forfulgt?"
De sa, "Vi tilba ulike guder,
vi var polyteister,
Muhammed kom og fortalte oss at det bare er én Gud.
Han lærte oss hvordan vi skal be, hvordan vi skal faste,
bønner, hvordan man pilegrimsvandrer."
Den kristne kongen ble overrasket.
"Vi ber også, vi faster også.
Dere har en god religion og jeg må forsvare dere."
Og det gjorde han, og de er fortsatt her.
Nå for tiden
er ikke flyktningene bare muslimer.
Jeg vil skille mellom menneskehandelens Sinai,
og den med de statlige fengslene.
Vi har aldri hatt noen problemer med statlige fengsler.
Ved å gå på akkord med politiet og ved hjelp av immigrasjonskontoret,
og med hjelp av den etiopiske regjeringen
som tar imot flyktningene,
klarte vi å hente 8,500-8,700 mennesker hit.
En annen sak, som er den mest dramatiske og triste,
er menneskehandel.
Folk ble solgt fra Sudan, fra Rashaidas.
Derfra ble de kjøpt fra en egyptisk stamme
som handlet med mennesker og organer.
De ble solgt i fem trinn.
I første trinn betalte de et visst beløp.
I det andre økte det. I det tredje økte det og så videre.
Til etter siste trinnet
ba de om løsepenger på 60,000 dollar.
Gjennom denne veien med fem salg,
var det lidelse og tortur.
De spurte gutter eller jenter,
"Har du familie i utlandet?"
Så sa de, "Hvis du ikke betaler,
så tar vi en nyre eller hornhinnen din fra deg. Vi dreper deg."
De ble redde og sa,
"Ja, jeg har en slektning, foreldrene mine er fattige i Eritrea."
Så de spurte dem om telefonnumrene deres.
De fikk dem til å ringe familiene sine med satellittelefon,
og mens de snakket med familien, så torturerte de dem.
De helte brente plastposer over dem.
De ropte, og familien i den andre enden
hørte dem skrike og sa, "De dreper meg, hjelp meg,
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre, de ber om løsepenger på 10 000 dollar."
Familien i andre enden ropte, noen mødre besvimte,
fordi de ikke orket å høre barna deres skrike.
De sa til dem, "Gi oss tid."
En uke, 10-15 dager.
Menneskehandlerne aksepterte.
Husk at de menneskene som var med dem
ble bundet med lenker på føttene og hendene.
Mens de ventet på at løsepengene ble betalt,
og familiene gikk rundt og tigget om penger,
ba slektninger om å hjelpe dem.
Det er ingen familier i Eritrea som ikke har vært gjennom denne lidelsen.
Det er ingen familie i Eritrea som ikke har sett barnet sitt
dø i Middelhavet eller i Sahara-ørkenen,
eller i Sinai-ørkenen.
Det var også jenter som ble kidnappet fra Eritrea,
fra innlandet Asmara,
de ble solgt videre til de ankom Egypt
via disse menneskehandlerne.
16-17 år gamle jenter
som ble voldtatt av vaktene, fem, seks ganger om dagen.
Se for deg en 16-17 år gammel jente som blir voldtatt…
uten pusterom, hver dag.
Da vi frigjorde dem, traff vi jenter
som var fullstendig ødelagt,
fysisk og mentalt.
Historien om Smret,
de kidnappet henne da hun var 14 med en venn av henne…
og…
de førte henne til Sinai.
Hun ble solgt videre fra en menneskehandler til en annen.
De ba om 40 000 fra familien, som ikke hadde det.
Så de sa, "Ikke vær bekymret, la dem betale det de kan,
eller så dreper vi deg.
Vi gjør jobben vår og får pengene våre
fordi vi kjøpte deg,
så pengene må komme hit."
Hun forstod ikke.
Hver gang de rørte henne, besvimte hun.
Likevel, selv om hun hadde besvimt, så voldtok de henne.
Vi frigjorde denne jenta og tok henne med til Etiopia.
Hver gang hun…
Hun får et panikkanfall hver gang noen kommer nær henne.
Hun forstår ikke… "Hva vil denne personen?"
Gutter også.
Gutter, i tillegg til å bli banket opp,
fikk de elektriske støt.
De helte vann på dem og de satte elektroder på dem
og startet sjokket.
De gjorde dette til de besvimte.
Slik ble de torturert.
Så det var…
Vi frigjorde 750 av dem,
men hvor mange døde bortsett fra disse 750?
Hvor mange lik fant vi i ørkenen?
Hvor mange dumpede lik fant vi i ørkenen
som vi tok med til likhuset?
Så mange gutter og jenter.
Noen ganger spør jeg meg selv,
"Dette Sinai var landet som alle profetene gikk gjennom,
men til slutt var det også landet der…
nesten 10 000 afrikanere døde.
Tortur, organtyveri,
og ingen har spurt hvor de er, eller hva som skjedde med dem.
Midt i lidelsen er det mennesker som er sjenerøse og hjelper.
Jeg må takke Sham Ahmeds familie for dette.
Han er en imam som fortsatt lever, en ung mann.
Han satte livet sitt i fare, slik jeg risikerte mitt,
for å frigjøre disse fangene som han ikke kjente.
Jeg ble banket opp i Libya fordi vi skulle frigjøre mennesker,
og i Sinai.
Men dette er fysiske lidelser.
De andre…
Den andre julingen som jeg har fått stikker mye dypere.
Da jeg plukket opp likene til…
gutter og jenter i ørkenen,
og de ikke hadde noe ansikt,
fordi de hadde blitt brent for å gjøre dem ugjenkjennelige.
Det var en utrolig tragedie. Uutholdelig.
Jeg hadde den samme fryktelige følelsen i Lampedusa
da jeg så alle disse likene, alle disse gravene,
disse barna.
Da de tok dem så de ut som engler,
som om de ikke hadde dødd.
Foreldrene deres hadde dødd…
kanskje spist opp av fisk.
All denne menneskelige skrekk,
all denne ondskapen…
Jeg spør meg selv,
"Har vi nådd toppen?"
Jeg vil gjerne være en stemme for de som ikke har en stemme.
Jeg vet ikke, jeg prøver.
TIL ENDABAGUNA MOTTAKSSENTER
Hun føler seg ikke bra.
Hun føler seg ikke…
Hun ble redd, hun sa, "Alle disse menneskene…
Er de sammen med familiene hjemme? Er de alene?"
Til tross for at så mange kommer hit
og drar videre til Europa,
men…
Det er for mye å se alle disse triste øynene,
som ser håp i horisonten.
Håper om å kunne studere i fremtiden,
å bli noen.
Som også håper å komme tilbake til landet sitt, for å prøve å hjelpe.
Midt i så mye lidelse…
så hjalp de meg å se med deres øyne, og se håp.
Håp om en bedre fremtid.
Tekst: Anders Svendsen