Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX OCH STUDIOCANAL PRESENTERAR
God jul.
Jag jobbar på det.
Ja.
-Nej, hon är hemsk. -Hon är inte hemsk.
-Hon är oförskämd. -Lite taktlös.
-Och gammal. -Väldigt gammal.
Ingen annan kunde.
-Jag går upp. -Jag också.
-Nej, hon nattar er. -Glöm det.
Vi kommer att få mardrömmar.
-Vad du var tyst, Mop. -Jag har redan mardrömmar.
Jag är ledsen att jag måste jobba, men jag kommer hem så fort jag kan.
Er mamma älskade er moster, så försök…
Hej.
Åh, du ser förfärlig ut.
Hej, moster Ruth.
-Kul att se dig också. -Jag ser ingen gran.
Inget julpynt?
-Vi struntade i det i år. -Det var ett misstag.
Hej, barn.
-Hur mår ni? -De mår jättebra.
Låt mig se på er.
Som jag trodde. Fortfarande förkrossade.
-Nej. -Inte jag heller.
Jag är det.
Men jag älskar mamma med alla trasiga bitar.
De klarar sig bra.
-Du är väldigt gammal. -Ja, jag är väl medveten om det.
Varför måste vi lyssna?
För att universum består av historier, inte av atomer.
-Det är inte sant. -Jo, för jag ljuger aldrig.
Så lyssna på sagan. Efteråt får ni sova, och sen är det jul.
Vi vill inte att det ska vara jul.
Då vet jag vilken saga jag ska berätta.
Så, sitter ni bekvämt?
Hoppas det, får nu börjar jag.
Det här kanske är svårt att tro
men för länge sen visste ingen om julen.
Vid den här tiden, mitt i en skog i Finland
bodde en vanlig pojke vid namn Nikolas tillsammans med sin far
en enkel skogshuggare, som för tillfället var tämligen upptagen.
Var skogen.
Vad betyder det?
Det betyder "rör dig inte".
När jag säger till, spring.
-Och sluta vara skogen? -Ja, och spring jättefort.
Inte utan dig.
Då springer vi båda!
Kom!
Spring!
Krisen avvärjdes med nöd och näppe
och Nikolas och hans far återvände till sin stuga i skogen.
Det var svåra tider för far och son som knappt hade nog att överleva.
Vänta lite. Förlåt att jag avbryter.
Vad då?
Var är hans mamma?
Hon hade dött, två år tidigare.
Björnen hade nåt med saken att göra.
Björnen åt hans mamma. Okej.
Finland var väldigt farligt på den tiden.
Det är det fortfarande.
Men trots alla vedermödor höll Nikolas fast vid hoppet.
Särskilt vid läggdags.
-Kan du inte berätta historien? -Inte igen.
Varför inte?
Det är inte min historia.
Mamma är ju inte kvar.
Okej, jag ska berätta om Alvhem.
För länge sedan, på en plats inte helt olik den här,
bodde en ung flicka vid namn Lumi.
En dag när hon plockade ekollon i skogen gick Lumi helt vilse.
Hon försökte hitta hem, men hon kom bara längre bort.
Över floden och under månen
över det spetsiga berget, hela vägen ner förbi…
De sovande jättarna.
Förbi de sovande jättarna och genom himlen gick hon
till en plats där snön var mjuk som moln.
Vad hände sen?
Lumi var utmattad
och till sist råkade hon på en hemlig by som hette Alvhem
där världens lyckligaste alver bodde på världens mest magiska plats.
Där stannade Lumi tills snön lättade
och hon kunde återvända till sitt hem söderut
med choklad i fickorna.
Du tror på historien, va?
Slutet är osannolikt. Chokladen hade smält.
Men resten?
Magin och alverna?
-Jag har aldrig sett dem. -Men du tror på dem.
Din mor gjorde det, och att tro var som att veta för henne.
Vad var det?
-Nånting som pep. -Snarare knakade.
Det var definitivt ett pip.
-Nu överreagerar du. -Akta dig, Nikolas.
-Vi har en mus. -Låt honom vara!
Pappa.
-Han kommer att ta vår mat. -Vilken mat?
Nej!
Där är den! Nu har vi den.
Pappa, snälla. Låt den leva.
Snälla, pappa.
Jag har funderat på det här och jag tänker kalla dig för
Miika.
Jag ska lära dig att prata.
Pojke.
Mus.
Min mamma sa alltid
att om man tror på nåt är halva striden vunnen.
Träd.
Okej, kanske inte halva, men det är en början.
Och så en dag hände nåt som lyste upp den långa mörka vintern.
En kallelse från kungen själv.
Det stod bara två på inbjudan
men Nikolas tänkte att en till inte kunde skada.
Vi ska träffa kungen, Miika.
Kungen.
-Han är förstummad. -Det ska han inte vara.
Varför inte? Du älskar ju kungen.
Självklart, han är en stor man. Han förtjänar allt han har.
Men vi förtjänar det också. Det gör alla.
-Vi klarar oss på det vi har. -Vi har väldigt lite.
-Vi har varandra. -Och det är toppen.
Men jag vill ha mer.
Hans Majestät Konungen!
Hej, allihop. Tack för att ni kom hit.
Hur är det fatt? Vill du ha ett glas vatten?
Jag kan ringa i klockan så hämtar nån det. Inte?
Säkert? Okej.
Vi vet alla att det är svåra tider, och då menar jag verkligen svåra.
Jag minns inte sist jag log. Gör ni?
Vad finns det att le åt?
Vi är alla bedrövade.
Alla saknar vi nåt, och vi vet nog vad det är.
-Ett sjukvårdssystem. -Det vore bra.
-Det var en tanke, men… -En lön man kan leva på!
-Igen, tänkvärt. -Ett rättvist maktsystem?
Tillräckligt med mat?
Jag kanske bara ska berätta vad jag tycker att vi saknar.
Hopp. Vi behöver hopp.
En gnista magi som håller vår anda uppe.
Jag har samlat er här för att ni är landets tuffaste män och kvinnor.
Inte du.
Och jag ber er att ta er till gränsen av vårt kungarike.
Bege er bort
och kom tillbaka med nåt som ger oss tillbaka hoppet.
Vårt stora lands ögon kommer att följa sökandet.
Nej.
De som försöker kommer att belönas högt.
Det kan bli en farlig resa.
Några kommer att dö, förmodligen de flesta av er.
Men om ni lyckas kommer belöningen att bli betydligt större.
-Där fick jag dig! -Va?
Grip honom!
Förlåt honom, sire.
Jag ber dig.
Jag är ledsen, Ers Majestät. Han har huvudet bland molnen.
Tursam pojke.
-Vad gav han dig? -Två vänliga ord som håller mig varm.
-Jag menar, hur mycket pengar? -Det vet jag inte.
Det är en halv krona, nog åt en mus i en vecka.
Gaffel.
Kotte.
Sked.
Säg något, Miika. Vad som helst.
Anders?
Ja.
Det är jag.
-Det var nära ögat häromdagen. Tack. -Kan pojken gå in i ett annat rum?
-Vi har inga fler rum. -Och jag vill höra.
Vi kan prata utanför. Du kan låna min mössa.
Jag överlever.
Vad tror du han vill?
Nikolas. Kungens uppdrag… Jag tänker göra det.
-Tänker du ge dig av? -Inte länge.
Två månader.
Två månader?
Kanske tre. Jag är tillbaka innan du vet ordet av.
-Det blir värt det. -För att ge oss hopp?
-För att få belöningen. -Är inte belöningen att ge nytt hopp?
Belöningen är pengarna.
Och pengarna innebär mat och varma kläder, så att du får ett liv.
Det liv jag svor vid din mors grav att du skulle få.
Nikolas, snälla.
Nikolas!
-Vart tänker du fara? -Anders samlar ihop en grupp.
Vi ska bege oss längst norrut för att hitta Alvhem.
-Alvhem? -Om det finns.
-Ja, ta med mig. -Nej, det är för farligt.
-Vi kommer att sova ute i kylan. -Jag älskar kylan.
Norr om Seipajärvi finns bara tundra och sjöar och snötäckta fält.
-Jag älskar snöfält. -Sen blir det bara värre.
-Ingen har kommit så långt. -För att ingen vet vägen.
Orden i historien är vaga, och du minns dem knappt.
Snälla, pappa. Jag kan hjälpa till.
Snälla.
Jag ger mig av i gryningen.
Jag kommer sakna dig, Julen.
Du sa aldrig varför mamma kallade mig det.
Hon berättade aldrig.
Det är bara ett ord. Det behöver inte betyda nåt.
Käraste bror, tack för ditt generösa erbjudande
att låta mig ta hand om barnet.
Vem ska se efter mig?
Glädjen att få umgås med min brorson är den enda betalning jag behöver.
Fast om du insisterar kan vi säkert komma överens.
Jag har skrivit till min syster.
Undertecknat, din ömma syster.
Inte faster Carlotta.
-Sluta, hon är en ensam kvinna. -Jag undrar varför.
Bror.
Jag blev så glad att få ditt meddelande.
Det visste jag.
Och vilken underbar, lång promenad jag fick ta för att komma hit.
Så smart av dig att bygga den här stugan vid världens ände.
Nikolas, så underbart att se dig.
Detsamma, faster Carlotta.
Säg tant, snälla.
Vi är en glad familj.
Skynda dig. Lasta på.
Ta farväl av dem, skogshuggare.
-Det kommer att bli värt det. -Det kan inget vara.
Skogshuggare, det är dags.
Pappa.
Okej. Jag är redo.
Vänta, pappa.
Din kniv.
-Ta den här. -Mamma gjorde den åt dig.
Hon sa att jag kunde behöva den, men nu ska du vara varm och säker.
Och blind?
Jag älskar dig.
Äntligen. Vilket oväsen.
Nu…
…är det bara vi två.
Faster Carlotta hade förvandlats till…
Stopp igen.
Ja?
-Får han träffa sin pappa igen? -Ja.
Lovar du?
-Ja. Får jag fortsätta? -Det får du lov att göra.
Okej. Faster Carlotta hade blivit exakt vad Nikolas hade fruktat.
Ut! Sätt fart. Monster, ut.
Du kan inte sova här inne. Jag behöver mitt eget utrymme.
-Det är kallt… -Säg inte emot mig.
-Jag… -Säg inte emot!
-Jag fryser. -Nu gör du det.
Andra regeln är, inga råttor.
Det är en mus.
Det är en äcklig miniatyrråtta!
-Låt den vara! -Aj! Ditt smutsiga lilla odjur!
-Miika! Nej. -Och inga vidriga, ruttna grönsaker!
Min kolrotsdocka. Mamma gjorde den åt mig.
Titta, den har ett ansikte.
Ja, titta. Jag hade glömt hur mycket jag hatar barn.
Såg du, Miika? Nu får du önska dig nåt.
Jag hoppas att min far lyckas och återvänder med nåt magiskt.
Det behöver vi alla.
Tiden går långsamt för dem som väntar.
Och medan Nikolas väntade blev han mager.
-Är det du som kurrar så där? -Det är min mage.
Sluta klaga. Jag är hungrigare än du.
-Du äter min frukost. -Den är inte god.
Snö har mer smak.
Varför har ni inga goda saker, som marsipan eller tårta?
Choklad.
-Varför finns det ingen choklad? -Sånt uppstår inte bara.
Vore det inte bättre om det gjorde det?
Hemma är ingen plats.
Det är en känsla.
Allteftersom dagarna blev till veckor och hans far inte återvände
började Nikolas undra om han skulle känna det igen.
Åh, Nikolas.
Där är du ju.
Jag har gjort lite soppa åt dig.
Har du?
Vad är det i den?
Kärlek.
Ja, så där.
Ät upp.
-Jag skulle inte ha kommit hit. -Du kan alltid gå hem.
Jag har Miika och min kolrotsdocka.
Så jag klarar mig.
Lustigt att du nämner den där saken.
Nej! Hur kunde du?
Du är en sån sentimental tok, precis som din mor var.
Prata inte så om henne! Hon var snäll och omtänksam.
Och dum, precis som din far, som ger sig ut och jagar myter
vilket kommer att bli hans död.
-Alla vet att det inte finns några alver! -Det är inte sant.
Och det finns ingen plats som heter Alvhem.
-Nej! -Ut med den där saken!
-Nej. -Din lilla slyngel!
Den är förstörd.
Över floden,
under månen,
uppför det spetsiga berget, förbi de sovande jättarna…
Alvhem.
Och plötsligt hade Nikolas ett syfte.
Ett uppdrag.
Jag tänker leta upp min far och ge honom kartan.
Det är en lång och farlig resa, med stor risk att dö.
Du behöver inte följa med.
Ibland är jag glad att du inte förstår mig.
Träd.
Så de två vännerna gav sig av…
Träd.
…bort från eländet och mot det stora okända.
Fjärran Norden.
Hördu, pojk!
Godmorgon.
Vart ska du, mystiska pojke med en mus på axeln?
Jag ska hjälpa min far. Han är på väg till Fjärran Norden.
Du är för liten för att hjälpa någon, lille pojk.
-Och det är farligt i Fjärran Norden. -Nej, de ska försöka hitta Alvhem.
Tro aldrig på nånting, särskilt inte på sagor
om magiska orter med små glada människor.
Ramla ner från en bro. Det gör inte lika ont.
Med endast kartan som hjälp kämpade Nikolas vidare.
Kall och hungrig.
Med den gamla gummans ord som ljöd i hans öron.
Visst hade hon fel, Miika?
Vi kommer att hitta honom, det vet jag.
Vi måste bara…
Vi måste bara ta oss dit.
Hitåt.
Tror du på magi?
För det gör nog inte jag längre.
Om man nånsin kunde bevisa att magi var verkligt och fantastiskt
så vore det dags nu.
Pojke.
Mus, träd, boll, sked. Va?
Miika, du kan prata.
Ja, självklart. Jag kan flyga också.
-Jag skojar. Inga möss kan flyga. -Varför sa du inget tidigare?
Jag ville kunna säga en hel mening först, vilket med din undervisning tog evigheter.
Kan vi prata om en sak som är väldigt viktig?
-Vad då för nåt? -Ost.
Finns det?
Jag har aldrig sett nån, men jag tror att det finns.
Jag skulle hellre smaka än bara tro på det, men…
Så det här är eld?
Träd.
Vi vandrar bland de snöiga träden.
Vad är det? En ekorre.
En död, djupfryst ekorre.
Konstigt ord, eller hur? Ekorre. "Hej, jag är en liten ekorre."
Vad kallas de där stora, läskiga grejerna med fyra ben och horn på huvudet?
-Vad kallas de? -Jag vet inte. Renar?
-Ja, just det. En ren. -Hur så?
Det råkar vara en som springer rakt mot oss!
Plocka upp mig! Spring!
Håll i dig nu.
-Han verkar skadad. -Och?
Titta, en pil.
Strunta i det. Den lossnar säkert av sig själv.
-Låt den vara. -Det kan jag inte.
-Nu är det vårt problem. -Så ja.
Lugna dig. Det är ingen fara.
Ser du?
Jag ska inte göra dig illa. Okej?
-Rör hans ansikte. -Lugn.
Anders.
Jägaren.
Beredd? Vi räknar till tre.
Ett, två…
Oroa dig inte. Det är ingen fara.
Ser du? Inget att oroa sig för.
Duktig ren. Ha en trevlig dag.
Ha det bra.
Det gick oväntat bra, med tanke på att vi överlevde.
Sjas!
Oss vill du inte följa. Vi har lång väg kvar.
Vill du bära mig?
-Vad är det som händer? -Betyder det "ja"?
-Låt oss gissa nej. -Vi har nog inget val.
Varför prata om du aldrig lyssnar?
Nej, gör det inte…
Okej, vi hoppar upp.
Titta, Miika.
Det jättespetsiga berget.
Vi är nästan där.
"Renen" är inget bra namn. Jag får välja ett namn åt dig.
Dålig idé. Mig döpte du ju till Miika.
Jag brukade åka pulka med mamma vid Blixtensjön.
-Är inte det ett bra namn? -Sjön eller Blixten? Eller båda?
Menar du båda? Det låter lite långt.
"Framåt, min trogne Blixtensjön."
-Miika. -Vadå?
Titta.
Sovande jättar.
-Vi börjar närma oss. -Närma oss vad?
Alvhem.
Min far.
Men på andra sidan berget
fanns bara snö och mer snö.
Alvhem fanns ingenstans i sikte.
Jag förstår inte.
Vi måste ha tagit fel väg. Det finns ingenting här.
"Ingenting här"?
Vad menar du? Var inte det här din plan?
Vad ska vi göra?
Vänta.
Nikolas, vad ska vi göra?
Blixten, där!
Och så tog situationen en oroande vändning.
Pappa.
Är det där hans kniv?
Nikolas kände sig tyngd av tvivel
med målet utom räckhåll.
Nikolas, vad är det?
Jag försökte hitta honom, men jag lyckades inte.
Temperaturen sjönk.
Jag är så trött.
Luften började frysa till is.
Nikolas.
Nikolas hjärta slog allt långsammare.
Varje andetag var en kamp.
Han hade gjort allt han kunde.
Men det räckte inte.
Vad tycker ni? Ska vi stanna där?
Det börjar bli sent.
Jag kan fortsätta nästa år.
Jag skojar. Jag läser vidare.
Där låg Nikolas i snön
frusen och bortglömd…
Nikolas, vakna.
Nikolas?
…när plötsligt ett ljud hördes.
Hörde du? Det är nån som närmar sig.
De är här för att hjälpa oss. Nikolas, vi är säkra. Vi är…
Vi är dömda.
-Titta vilka konstiga öron, farfar. -Människoöron måste man vänja sig vid.
Han är en människa.
-Kommer han att äta oss? -Nej, vi är säkra.
-Men det som hände… -Vi måste alltid hjälpa nödställda.
Även om de är människor.
-Var är jag? Vilka är ni? -Jag är Lilla Noosh.
Och jag är Fader Topo, Nooshs farfars farfar, om du kan tro det.
Är jag död?
Nej, farfar drog bara ett litet drömhyss på dig.
-Ett drömhyss? -Ja, vad är det?
Det är en hoppformel.
Jag hoppades ge dig styrka, värme och evig trygghet.
Evig trygghet? Det är omöjligt.
Vi använder aldrig nånsin det ordet.
En omöjlighet är bara en möjlighet som man inte förstår än.
Men nu måste vi så långt bort från dig som möjligt.
Och du måste lämna Alvhem.
Alvhem? Alvbyn? Jag är ju inte ens där.
Dummer, vi står ju på början av Sju Kurvors Gata,
Alvhems längsta gata.
Förlåt, vi är ju mitt ute i ödemarken.
Här finns bara snö.
Är han blind?
Han vet inte hur man ser.
Jag har riskerat allt för att hitta Alvhem.
Du måste låta mig se det, bara en gång.
För att se nåt…
…måste man tro på det.
Verkligen tro.
Försök, ansträng dig så mycket du kan och se om du kan se det du söker.
Försök.
Tro!
Alvhem.
Vänta lite nu. Vad är det här?
Alvhem.
-Titta! -Det är otroligt.
Jag trodde inte att vi skulle hitta det.
Nej, och nu har ni sett vårt hem, så ta din ren och din mus och gå.
-Här hittar du inget. -Jag söker min far.
-Jag vill ge honom den här. -Ur vägen! Sätt fart.
Fort!
Det är redan för sent.
-Här. -Jobba nu!
-Varför gömmer vi oss? -Inte nu.
LILLE KIP SAKNAS FORTFARANDE
-Vem är Little Kip? -Vadå?
Vem är Little Kip?
Hördu, knäppis!
Vi måste gå.
Stoppa henne!
-Hitåt. -Sluta flina så där.
Där uppe.
Jag förstår inte.
Jag trodde att Alvhem var den gladaste platsen i världen.
-Det var det. -Och ska bli igen.
-Det är vad motståndsrörelsen tror. -Motståndsrörelsen?
-Vad då motståndsrörelsen? -Fort, in.
In med dig.
Hör på här, människa.
När du går in där, se till…
Nå, du får se.
Går vart?
Ge mig din hand.
God jul!
Snurra en gång till!
-God jul! -God jul!
Här är det.
Tjoho!
Det här är motståndsrörelsen.
Mot vad då, förnuft?
God jul!
Nikolas, vad är det där?
Det är en kakstad.
Helt otroligt.
Hej, min sköna.
Vänta, jag är strax tillbaka.
Jag vet inte vad julen är, men jag älskar den.
Nikolas, gissa vem som just åt en stol.
Lugn, det var sockerglas. Jag är oskadd, och proppmätt.
-Smaka du. Det är gott. -Jag orkar inte äta mer.
God jul!
-Vad gott. -Ge mig en tugga.
-Fader Topo? -Ja?
-Sa de "jul"? -Ja, det här är en julfest.
Vad är det för nåt? Min mor kallade mig Julen.
Ursäkta?
Sa du "vad är jul för nåt?"
-Ja… -Du får ursäkta min vän.
Han är lite sinnesslö. "Jul" är en kakstad, inte sant?
Det var det sorgligaste jag hört i hela mitt liv.
Julen är den bästa dagen, för det är den snällaste dagen.
Och den ljusaste och gladaste, en dag då öppenhet är viktigast av allt.
-De får inte ta den ifrån oss. -Det räcker, Lilla Noosh.
Dags för lättare saker.
Vi har sagt vad vi heter, men du har inte sagt ditt namn.
-Miika. -Jag heter Nikolas.
Det muntrade upp mig. Det låter som nekilas.
Men jösses, det gör det ja. Nekilas.
Nekilas. Blä.
Nekilas är äckligt för att…
Det är en illaluktande korv som bara troll äter.
Finns det troll?
En räd!
Spring!
-Spring! -Ner på golvet, allihop!
-Ni hörde alven. Ner med er. -Rikta inte den där mot mig.
Förlåt, mamma.
Vad är det här?
Så ryktet stämde.
Det finns fortfarande alver som festar.
-Moder Vodal… -Tyst!
Har vi inte lärt oss nånting?
Har inte den senaste tidens lidande gjort oss ett uns klokare?
Struntar ni helt i de nya reglerna…
Vem, eller snarare vad, är det där?
-Jag… -Jag är Miika.
-Har du aldrig sett en mus? -Jo, jag talade inte med dig.
-Jag ber om ursäkt, men det var oklart. -Jag heter Nikolas. Jag är en människa.
Jag ser det också, jag kan bara inte tro det.
Fader Topo, om jag inte misstar mig,
vilket jag aldrig gör, så var du på senaste rådsmötet.
Ja, det var jag.
Det var då de nya reglerna för alver infördes
av vilka den allra viktigaste var att inga människor nånsin
nånsin får föras hit.
Jag tog inte med honom hit.
Jag fann honom, en hårsmån från att dö.
Så jag utförde en liten hoppformel.
Ett drömhyss.
På en människa.
Ett litet.
Din idiot.
-Vem vet vilka krafter du har frigjort. -Det var enda sättet att rädda honom.
Låt oss minnas hur det var förut.
Vi är alver. Vi har våra krafter för att göra gott.
Hur är det gott när vi är under attack?
Vi måste anpassa oss.
Vi måste skicka ett tydligt budskap att inga utomstående får vara här.
Det var på den här plattformen som jag valdes till stavhållare.
-Alvhems härskare. -Om vi ska vara rättvisa…
Var tyst!
Och nu, människa, berätta varför du är här.
-Jag söker efter min far. -Din far?
Ja. Han kom till Alvhem för att hitta nåt magiskt.
Överflödig info.
Reste han måhända med en grupp andra män?
Ja. Har du sett honom? Tog han sig till Alvhem?
Nog var han här. Han var en av dem.
-Vad har du gjort med honom? -Jag litade på honom.
Det gjorde vi alla.
Och varför inte?
En människa hade varit här en gång tidigare
alltför kortvarigt.
Hon skänkte oss sån glädje.
I åratal väntade vi, beredda att välkomna andra besökare.
För att visa dem god vilja.
Vilket dessa män bevisade var ett annat namn för svaghet.
-Vad pratar du om? -Om stackars Lille Kip, förstås.
Vem är det?
Du kan fråga hans föräldrar här.
Berätta, vad gjorde dessa män?
Tala. Svara honom!
-De tog vår pojke. -De kidnappade Lille Kip.
-Nej, det skulle min far aldrig göra. -Men det gjorde han.
Det var därför jag gick till val med mottot "Alver för Alver".
Inga fler dumma fester där vi släpper vår vaksamhet.
Ingen mer lättsinnig vårdslöshet.
Ingen mer sång.
Och ett direkt förbud mot sprättdans!
Ingen mer välvilja.
Ingen mer glädje.
Ingen mer jul.
Vakter, för honom till tornet!
Sätt fart.
Ge mig den där.
-Miika. -Ja.
-Smit medan du kan. -Jag tänker inte lämna dig.
-Vi vet inte vad som väntar oss. -Jag… Vänta, vad skulle det vara?
Tortyr, styckning eller till och med döden.
Vadå? Hör du!
-Nikolas! -Miika.
Han smugglar en mus.
Rör på dig! Nu är du ensam.
In genom dörren.
Vart tar ni mig?
Upp med dig.
Om jag hittar min far kan han säkert förklara.
Snälla, jag talar sanning!
"Snälla, jag talar sanning."
Du vet ingenting om sanningen.
Det gör ingen.
Mitt ensamma hjärta är beviset.
-Är du en alv? -Usch, nej. Jag är en vätte.
Sanningens vätte.
Du måste ljuga. Såna finns inte.
Jag kan inte ljuga. Jag är Sanningens vätte.
Det ger mig problem, och får huvuden att explodera…
Vänta, vad då?
Jag lägger ett huggläppslöv i nåns mun, och 12 sekunder senare exploderar de!
Jag måste hitta min far. Skulle du kunna hjälpa mig?
Jag skulle kunna, men jag vill inte.
Jag sa ju att jag aldrig ljuger. Att rädda din far låter inte kul.
Vad vet du om Lille Kip då?
Han har ett lustigt namn.
-Han är kidnappad av människor. -Nej, min far skulle kunna förklara.
Vilken tråkig idé. Tur att vi är inlåsta.
-Visst, ja. Håll i den här. -Va?
Aj!
Jag kallar dem smällare.
-I rätt händer kan de ställa till det. -Varför gjorde du så?
-För att väcka trollet. -Vilket troll?
Det bakom dig.
Kläm på huvudet tills det spricker
sug ut alla saftiga bitar och ät dig ner till tårna.
Är du galen?
Förlåt, det bara kommer ut.
Kan du hjälpa mig?
Du måste ju säga sanningen?
Jag har ett huggläppslöv kvar, men det är till nåt speciellt.
Det här är speciellt. Jag blir uppäten!
Okej då.
Ta det!
Stoppa det i hans mun!
Nio, åtta, sju, sex…
Håll min hand.
Tre, två…
Vi flyger!
Faller inte, snarare. Har du utsatts för magi?
Ett drömhyss, vad nu det är.
Det är en tråkig typ av alvmagi som kräver positiva tankar.
Jag tänkte på folk jag älskar. Min mor, min far och Miika.
-Vem är Miika? -Min musvän.
Jag har aldrig sprängt en mus förut.
-Vad händer nu? -Jag sabbade nog stämningen.
-Jag tänker på vackra saker. -Jag tänker på en död mus.
Nu gör jag det också!
Var är de?
-Kom, fort! -Flytta på er!
-Skynda på! -Ur vägen!
Har nån sett dem?
-Kom. -Varför?
-Var är de nånstans? -Hallå! Här uppe är vi!
-Vad gör du? -På taket! Där är de!
-Nej, kan du inte vara tyst? -Jag önskar att jag kunde det.
Vet du hur många som vill ha en vän som bara talar sanning?
-Inte många? -Inte någon, människopojke.
Jag kan inte fortsätta att kalla dig människopojke
även om du är ett perfekt exempel på en.
Och ärligt talat har jag inte råd att avvisa en potentiell vän.
Så, nye vän, vad ska jag kalla dig?
Min mamma kallade mig Julen, men alla andra kallar mig Nikolas.
Så människor är farliga djur som man aldrig kan lita på.
Så vad skulle vi göra om vi såg en människa?
Det stämmer precis.
-Du måste hjälpa mig att fly. -Egentligen måste du inte.
Jag måste skydda mina elever mot alla som vill skada dem
som Lille Kips kidnappare.
Nej, snälla.
Om du hjälper mig att fly ska jag rädda Lille Kip.
-Öppna dörren! -Snälla, jag talar sanning.
Öppna!
Det är en order!
-Backa. -Varför då?
Skynda er!
Hoppa ner! Rädda Lille Kip!
Så där!
Några människor här?
Får jag gå?
-Du då? Är du människa? -Nej.
Vi är klara.
Kolla alla hus!
Här.
-Hitåt. -Vi tar klockan.
Nikolas.
Lugn, jag känner renen.
Tack, Noosh. Jag har saknat dig, gubben.
-Där är de! -Ånej.
-Nu har vi dem! -Kom.
-Låt dem inte fly! -Fort!
-Här! -Kom igen!
-Kom igen, Blixten! -Flytta på dig!
Lycka till, stinkkorv!
Nikolas, här uppe!
Miika.
-Jag har saknat dig. -Och jag har saknat dig.
-Här är Sanningens vätte. -Vadå?
Nej! Låt honom inte komma undan!
-Något stor vätte. -Ursäkta?
-Inte nu. -Är det där en ny vän?
Stoppa honom!
Blixten, ditåt.
-Han har mig! -Ducka!
-Så där! -Vi är nästan där.
-Ånej. -Nu har vi dig.
-Hoppa ner! -Hoppa ner!
Nu är de fast.
Omringa dem.
-De är överallt. -Så ja, hör ni.
-Dra åt snaran! -Hoppa ner, nu!
De förstår inte mina vedermödor.
Stopp.
Ja?
Lyckas de fånga honom?
-Förlåt? -Dör han?
-Sluta direkt om det är så. -Vi skulle inte klara av det.
Jo, det skulle ni.
Ni skulle klara vad som helst, för ni har redan klarat allting.
Nikolas var omringad.
Vart de än tittade stod alver och blockerade deras flyktväg.
-Jag får inte åka fast igen. -Lyckligtvis har jag fler tricks.
Och då menar jag hemgjorda sprängämnen.
-Vadå? -Ta dem!
-Håll för öronen, Miika. -Varför?
Ner!
-Blixten, framåt! -Se upp! Här är de!
-Stäng portarna! -Ja, Moder Vodal.
-Stopp! -Vi hinner inte.
Vad gör du?
Jag håller porten. Stick!
-Jag kan inte lämna dig. -Jo, vi kan.
-Framåt! -Avancera.
Det här kommer att låta.
Ta dem!
Iväg med er! Leta upp din far.
Nu exploderar den!
-Vi sticker, Blixten. -Låt honom inte fly!
Ner med den, era idioter!
Vad håller ni på med?
Hela dagen letade de tre vännerna.
Över berg, bäckar och sjöar frusna till botten.
Nånstans i den vidsträckta vildmarken hoppades Nikolas hitta sin far
och lösa mysteriet…
Ptro, Blixten.
…med det försvunna alvbarnet.
Rök.
-Miika. -Ja?
-Titta här. -Vet du vart den leder?
Nej, men den måste leda nånstans.
Det var ju lugnande.
Lille Kip.
Jag vet att du är rädd. Jag också.
Jag ska hjälpa dig.
-Lättaste bytet jag fångat. -Jag vet.
Som att fånga en kanin?
Mycket fåglar här.
-Han är snabb. -Bara en observation.
Ni har säkert ätit kanin.
Det beror på vilket löfte du vill hålla, det till din kung eller det till din son.
-Nu dröjer det inte länge. -Det är bäst du är tyst…
Rör inte en fena.
Vem är du?
Berätta, annars är du dödens.
Jag är bara vilse. Jag har inga hyss för mig.
Nånting har du i kikaren. Berätta vad, annars får du en pil i dig!
Vad är det som försiggår här?
-Jag fann honom kringströvandes. -Vad gör du här?
Vem är du?
-Vad gör du här? -Vem är du, pojk?
-Du är Joels son. -Min far. Var är han?
Nikolas?
Det är du.
Pappa.
-Hur kom du hit? -Jag letade efter dig.
Du sa inget om att kidnappa en alv. Ni skulle hitta bevis på Alvhem.
Ja, och vad finns det för bättre bevis än en alv?
De måste ha tvingat dig. Säg att det var så det gick till.
-Det är för vårt eget bästa. -Nej.
Kungen ville ha hopp. Hur är det här hoppfullt?
Vi kan ta alven till Alvhem.
Till hans hem. Alverna skulle bli glada.
De kanske till och med ger er en belöning.
Att vara god är bättre än att vara rik. Bättre än något annat.
Om du har glömt det har du glömt mamma.
Jag ska ta dig härifrån.
-Flytta på dig. -Han är min son.
Han försöker hjälpa alven att fly.
-Då får vi binda honom. -Pappa.
-Så hårt att han inte kan fly. -Pappa!
Tyst.
Okej. Bind fast honom.
-Bind renen också. -Va, pappa? Pappa!
Pappa!
Pappa, snälla!
Pappa!
-Blixten! -Lugn!
-Låt honom vara!
Håll i honom!
Skadar du min vän biter jag dig i ögat.
Du har fått honom att prata.
Ja, han är otrolig.
Titta inte på mig så där.
-Jag gör mitt bästa. -Det här är ditt bästa?
Jag anser att man kan döma nån om han försöker döda en med…
Tyst, Miika.
...en yxa.
-Var lugn. -Vad gör du?
-Följ med mig. -Nej. Varför skulle vi det?
Hördu, Nikolas.
Det var en urusel idé att komma hit.
Men jag är ändå på din sida.
Varför ler du?
Det finns godhet i dig trots allt.
Kom, Lille Kip.
Så här gör vi.
Rid tillbaka till Alvhem med Kip. Sen fortsätter du söderut till stugan.
-De flyr! -Skynda er.
De kommer undan!
-Vakna, hörni! -Nikolas.
-Skynda er! Joel! -Stick nu!
-Inte utan dig. -Fort!
Upp med er, allihop! Kom igen!
-De rymmer! -De har alven!
Joel! Nikolas!
Nu missar jag inte!
Snabbare, Blixten!
Närmare!
Vi var ju överens, Joel!
Låt dem inte komma undan!
De kommer undan!
Spring!
Joel!
Vi måste öka farten!
Vi är inte snabba nog, Blixten!
Se upp där framme!
Kom igen, Blixten! Du har magi i dig!
Så ja! Du kan ju!
Jag tynger ner oss.
Vi är nästan framme. Kom igen, Blixten!
Snälla! Flyg, Blixten, flyg!
-Nej, pappa! -Jag älskar dig, Nikolas.
-Nej, pappa! -Du har så mycket att ge.
-Det är bättre än nånting annat. -Nej, pappa!
Nej! Pappa!
Pappa, snälla!
Pappa, nej!
Pappa!
Det var den värsta sagan jag hört.
Jag är inte klar.
-Nu slutar det aldrig lyckligt. -Det behöver det inte göra.
Lycka är inte obligatoriskt, och ingenting tar nånsin slut.
God jul då, allihop.
Men moster Ruth?
Vad är det, Moppet?
Stackars Nikolas.
Jag vet.
Smärtan han kände var ofattbar.
Sorg är priset vi betalar för kärlek
och det är värt det miljoner gånger om.
Nikolas.
Jag beklagar.
Men nu var det dags för Nikolas att ställa saker till rätta
och föra Lille Kip tillbaka hem
till Alvhem.
Hör på.
Du måste tro att min far var ond, men fanns gott i honom också.
Människor är komplicerade.
Nikolas fann Alvhems gator övergivna.
Inte en alv i sikte.
Moder Harkers,
för avskyvärda brott mot alvsläktet är du härmed förvisad på livstid.
Du kan straffa oss,
men du kan aldrig ta bort marken vi står på.
Det här är vårt hem.
Nu räcker det!
Ni är alla förvisade!
-Så kan du inte göra. -Det gjorde jag just.
Vi kan inte låta er hota vår trygghet och skapa oordning i våra liv.
Har vi glömt vad vi lärde oss av stackars Lille Kip?
Fråga honom själv.
Jag tänkte inte hålla nåt stort tal.
Det var väl allt, antar jag.
Om Lilla Kip lever…
…då är hoppet vid liv.
Tack och lov.
Vänta.
För honom hem.
-Hipp hipp för Kip! -Vi måste anpassa oss.
Vänta! Jag befaller er!
-Vad sa han? -Ingenting än. Han knackade just på.
Spännande ändå.
Vad är det?
Mitt barn!
Jag är ledsen, mamma.
Ja, vi pratar om det när din far kommer hem.
Du fann din far, va?
Hör på.
Det enda som är enkelt och klart i livet är sanningen.
Men den kan göra ont.
Försvinner smärtan?
Nej.
Du kunde inte ljuga?
Men man lär sig att leva med den och man blir starkare tack vare den.
Och det är sanningen.
Jag förstår inte riktigt hur du gjorde det.
Berätta från…
Du räddade vårt barn.
-Vem som helst kunde gjort det. -Men du gjorde det.
Kom igen, ta vinsten.
Vi är enkla snurrmakare.
Han är blygsam. Deras snurror är i toppklass.
För att visa vår tacksamhet vill vi ge dig de bästa vi har.
Jag hade bara en leksak.
En kolrotsdocka.
-Min mamma gjorde den. -Sorglig historia.
-Han åt upp den. -Ingen är perfekt.
Bara en leksak.
Den fick mig att känna mig älskad.
Det är mer än nån behöver.
-Vänta. -Vad är det?
Kan du göra fler? Många fler.
-Ja, men… -Vi behöver allt.
Glänsande saker, saker man vrider upp.
-Jag behöver den här gardinen. -Tänker du kidnappa en till alv?
-Nej, det här är mycket större. -Ska vi öppna en gardinaffär?
-Okej, kom igen. -Vi har inte mycket tid.
-Jag har inte mycket ost. -Inte? Jag gör egen ost.
Gift dig med mig.
Ingen fara, jag håller igång hjulet.
Hjulet sitter på sidan.
-Tack. Perfekt. -Ta med hjulen.
Så där ja, allihop. Bra. Fortsätt så.
Otroligt. Tack.
Du missade en fläck. Gör om.
Jag har sett värre.
-Tack. -Om du ändå var här, mamma.
Den är allt du hoppades på.
Fem minuter kvar.
-Fem minuter! -Nymålad.
Blått för fred, rött för glädje,
grönt för förundran, och gult för att den kittlar.
-Vad tycker du? -Är den inte lite prålig?
-Den är perfekt. -Härligt.
Renen rider inte sig själv.
Okej, det är dags. Vi har inte lång tid på oss.
God jul!
God jul.
-Här, ta den här. -Nej, jag kan inte.
Du är en av oss nu.
Vi kan inte låta dig representera Alvhem så slarvigt klädd.
De ser upp till dig.
Det gör vi alla, och inte bara för att du är så abnormt lång.
Seså. Alvhem är ditt hem nu.
Ge dig ut. Gör oss stolta.
Här är den.
-Tack för allt. -Flyg försiktigt.
Vi tar över nu. Vi ses snart.
Det räknar vi med.
Stopp!
Den där människan får inte lämna Alvhem.
Så han räddade det lilla alvbarnet.
Hurra för det.
Men vad är en pojke mot ett helt samhälle?
Vi får inte låta det vi har vunnit förblinda oss mot vad vi kan förlora.
Vårt hem.
Vår kultur.
Det kan inte stämma.
Pojk…
…var fick du hänget från?
Var har du hittat det?
Min mor.
Hon bar det hela livet.
Jag trodde det var förlorat.
För länge sen…
…kom en människoflicka till vår by…
…trött och vilse.
Vi välkomnade henne.
Hon var kärleksfull och snäll och
full av hopp.
Hon blev vår vän.
Min vän.
Till den dagen då snön smälte och hon återvände söderut till sitt hem.
Med choklad i fickorna.
Så det var dit chokladen försvann.
Som vitt jag kommer ihåg, Dimelza,
älskade du människor mer än de flesta en gång i tiden.
-Hon försvann utan ett ord. -Hon glömde aldrig.
Min mor berättade historien om Alvhem varje kväll.
Det fanns kvar hos henne.
Lumi.
Vi kallade henne Lumi.
Lumi.
Flickan som kom, men inte kunde stanna länge.
Jag ser henne.
Jag ser henne i dig.
Min mamma sa att Alvhem var den mest hoppingivande
och gladaste platsen i världen.
Och det borde det bli igen, speciellt på julen.
Dagen jag döptes efter.
Hon kallade dig…
Hon kallade dig Julen.
Vi har fortfarande tid kvar innan den stora dagen.
Vi skulle kunna göra det till den bästa nånsin.
-Redo, gamle vän? -Jag föddes redo.
Du menade renen, va?
Snabbare, Blixten!
Vi ses snart, kompis!
Trevlig flygtur, tomten!
Där nere, Blixten!
Jag stukade nog svansen.
Vem är du?
Vad har du i säcken?
Hopp och magi och under.
Vakter!
Vänta. Det du har letat efter, upptäckten som kan återge hoppet.
Jaha, det.
Jag har praktiskt taget gett upp.
När man sett nog hästar med horn fästa på huvudet man blir cynisk.
-Vänta. -Vakter!
Sluta säga så.
-Det är nog ingen där ändå. -Ta en titt bara. Snälla.
Okej då. Visa mig.
Den är inte speciellt magisk.
Hur fungerar den?
Vi börjar där.
-Ger kungar klätterhjälp? -Den här gör det.
Hur kom du in?
-Vad gör vi nu? -Titta.
Ho, ho, ho!
Nikolas visade kungen att det inte handlar om presenterna.
Fast de är ju underbara.
Det handlar om tanken bakom.
Här är en.
Vi ger vad vi har för att visa att vi bryr oss.
Och sen delar vi alla glädjen.
Och den glädjen kan växa till hopp
ett hus i taget och sprida sig över hela landet.
Jag önskade mig nåt nytt.
Du har gett mig nåt vi hade glömt att vi hade.
Tack.
-Lycka till med alltihop. -Mors.
-Vart ska du nånstans? -Mitt arbete är klart, så…
Klart?
Jag har gett dig idén och visat hur det fungerar.
-Så nu måste nån driva operationen. -Toppen.
När kan du börja?
Jag känner dig knappt, men om någon förtjänar glädjen
att älska och bli älskad så är det du, unge vän.
Det är bara en dag om året. Vad ska vi kalla den?
Det är lätt. "Nikolas- och Miika- den-pratande-musen-dagen".
Några andra idéer?
-Det är en till som behöver lite magi. -Vem då?
-Bandit! -Kom igen!
Bandit!
-Inkräktare! -Vi sticker!
Faster Carlotta!
Det är jag, Nikolas.
Jag flyger på en ren, och min mus kan prata nu.
Hej där!
-Och titta, vårt hembiträde kungen. -Hej!
Hej.
Jag ville bara berätta att magi finns på riktigt.
Det gör det faktiskt.
Fickan.
Ja, just det. Kolla din ficka.
Tack, Nikolas!
Säcken var nästan tom på leksaker
men för Nikolas hade äventyret knappt börjat.
Och så hände det sig att en kung, en mus, en ren
och en pojke som hette Julen försvann upp i skyn igen.
Jag förstår inte.
Kanske nästa år.
-Nej, det är lätt. Använd… -Vänta, jag kan lista ut det.
Nu fattar jag.
-Kan du berätta en till snart igen? -Närhelst ni behöver höra en.
Vad sägs om imorgon?
Hej, vad gör ni uppe? Det är läggdags för länge sen.
Nästa år kan tomten få göra sin grej.
-Okej. Vad sägs om… -Pappa.
Jag har inte…
-Jag har inte… -Så är det alltid.
Även den mörkaste natt tar slut.
Solen går upp och fler juldagsmorgnar kommer
då vad som helst kan hända.
Jag…
Mamma hade älskat det här.
Hon kommer aldrig tillbaka, va?
Nej, men nu är du det bästa minnet av henne.
-Moster Ruth? -Ja?
Var det verkligen så julen började?
Det måste det ha varit, för jag ljuger aldrig.
Undertexter: Ralf Sjölander