Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- NETFLIX ו-STUDIOCANAL‬ ‫מציגות -‬
‫- צפון פינצ'לי -‬
‫חג מולד שמח.‬
‫אני עובדת על זה.‬
‫כן.‬
‫בשום אופן לא. היא איומה.‬ ‫-היא לא איומה.‬
‫היא גסת רוח.‬ ‫-היא קצת חסרת טאקט.‬
‫והיא זקנה.‬ ‫-היא ממש זקנה.‬
‫רק היא יכלה להגיע בכזו התראה.‬
‫אני הולכת לישון.‬ ‫-גם אני.‬
‫לא. היא תשכיב אתכם.‬ ‫-זה לא יקרה.‬
‫יהיו לנו סיוטים.‬
‫אתה שקט מאוד, מופ.‬ ‫-כבר יש לי סיוטים.‬
‫תראו, חבר'ה, אני ממש מצטער‬ ‫שאני צריך ללכת למשרד,‬
‫אבל אחזור ברגע שאוכל.‬
‫ואימא שלכם אהבה את הדודה שלכם,‬ ‫אז בואו ננסה…‬
‫היי.‬
‫אתה נראה נורא.‬
‫שלום, דודה רות'. טוב לראות גם אותך.‬
‫אני לא רואה עץ.‬
‫אין קישוטים.‬ ‫-לא, החלטתנו נגד זה השנה.‬
‫זאת טעות.‬
‫שלום, ילדים.‬
‫מה שלומנו?‬
‫הם בסדר גמור.‬
‫תנו לי להסתכל עליכם.‬
‫כמו שחשבתי, עדיין שבורי לב.‬
‫אני לא.‬ ‫-גם אני לא.‬
‫אני כן.‬
‫אבל אני עדיין אוהב את אימא‬ ‫עם כל החלקים השבורים.‬
‫הם בסדר גמור.‬
‫את זקנה מאוד.‬ ‫-כן, אני מאוד מודעת לזה.‬
‫אני לא מבינה למה כולנו צריכים להקשיב.‬
‫כי היקום עשוי מסיפורים, לא מאטומים.‬
‫זה לא באמת נכון.‬ ‫-טוב, זה חייב להיות כי אני לעולם לא משקרת.‬
‫אז תקשיבו לסיפור.‬
‫אחר כך תישנו, ואז יגיע חג המולד.‬
‫אבל אנחנו לא רוצים שחג המולד יגיע.‬
‫טוב, זה יכריע איזה סיפור אני אספר הלילה.‬
‫אז לכולם נוח?‬
‫כדאי מאוד כי אני מתחילה.‬
‫עכשיו אולי תתקשו להאמין,‬
‫אבל לפני זמן רב,‬ ‫אף אחד לא ידע על חג המולד.‬
‫באותו הזמן, באמצע יער בפינלנד,‬
‫גר ילד רגיל בשם ניקולס ביחד עם אביו,‬
‫חוטב עצים צנוע שבאותו הרגע היה עסוק מאוד.‬
‫תהיה היער.‬
‫אני לא יודע מה זה אומר.‬
‫זה אומר לא לזוז.‬
‫כשאני אומר רוץ, אתה רץ.‬
‫אז להפסיק להיות היער.‬ ‫-כן, ורוץ מהר מאוד.‬
‫אני לא הולך בלעדיך.‬
‫אז שנינו רצים!‬
‫קדימה!‬
‫רוץ!‬
‫לאחר שמשבר אחד נמנע בקושי,‬
‫ניקולס ואביו חזרו לבקתה שלהם ביער.‬
‫הזמנים היו קשים לאב ולבן.‬
‫בקושי היה להם מספיק כדי להתקיים.‬ ‫-רגע. סליחה על ההפרעה.‬
‫מה יש?‬
‫איפה אימא שלו?‬
‫ובכן, היא מתה.‬
‫שנתיים לפני כן.‬
‫כן, אני חוששת שלדוב היה קשר לזה.‬
‫דוב אכל את אימא שלו. הבנתי.‬
‫טוב, פינלנד הייתה‬ ‫מקום מסוכן מאוד באותם ימים.‬
‫עדיין.‬
‫אבל למרות הקשיים,‬
‫ניקולס נאחז בתקווה, במיוחד לפני השינה.‬
‫אתה מוכן לספר לי את הסיפור, אבא?‬ ‫-לא שוב.‬
‫למה לא?‬
‫זה לא הסיפור שלי לספר.‬
‫אבל אימא כבר לא פה.‬
‫אוקיי, אספר לך על שדון-הלם.‬
‫לפני זמן רב, במקום די דומה לכאן,‬
‫גרה נערה צעירה בשם לומי.‬
‫יום אחד, בזמן שאספה בלוטים ביער,‬
‫לומי הלכה לאיבוד.‬
‫היא ניסתה למצוא את ביתה,‬
‫אך ככל שחיפשה, היא התרחקה יותר מביתה.‬
‫מעבר לנהר ומתחת לירח,‬
‫מעבר להר המחודד,‬
‫כל הדרך למטה מעבר ל…‬
‫מעבר לענקים הנמים.‬
‫מעבר לענקים הנמים ודרך השמיים היא צעדה.‬
‫למקום שבו השלג היה רך כמו עננים.‬
‫ואז מה קרה?‬
‫לומי שלנו כמעט התמוטטה,‬
‫ולבסוף, היא נתקלה בכפר סודי בשם שדון-הלם.‬
‫היכן שגרו השדונים,‬ ‫האנשים השמחים ביותר בעולם.‬
‫במקום הקסום ביותר בעולם.‬
‫שם לומי נשארה עד שהשלג נמס,‬
‫והיא סוף סוף הצליחה לחזור לביתה בדרום,‬
‫כיסיה מלאים בשוקולדים.‬
‫אתה מאמין לסיפור הזה, נכון?‬
‫הסוף די מוגזם. השוקולד היה נמס.‬
‫אבל לשאר?‬
‫הקסם והשדונים?‬
‫מעולם לא ראיתי אותם.‬
‫אבל אתה מאמין בהם.‬
‫אימא שלך האמינה.‬ ‫ומבחינתה, להאמין היה מספיק כמו לדעת.‬
‫מה זה היה?‬
‫זה נשמע כמו ציוץ.‬ ‫-אני חושב שזו הייתה חריקה.‬
‫ציוץ בוודאות.‬
‫דרך אגב, זו תגובה מוגזמת.‬ ‫-זוז מהדרך, ניקולס.‬
‫עכבר. יש לנו עכבר.‬
‫אבא, עזוב אותו!‬
‫אבא.‬
‫הוא יגנוב לנו את האוכל.‬
‫איזה אוכל?‬
‫לא, לא!‬
‫הנה הוא! תפסנו אותו.‬
‫אבא, בבקשה. תן לו לחיות.‬
‫בבקשה, אבא.‬
‫חשבתי על זה הרבה והחלטתי לקרוא לך מיקה.‬
‫ואני אלמד אותך לדבר.‬
‫ילד.‬
‫עכבר.‬
‫אימא שלי תמיד אמרה לי‬
‫שאם אתה מאמין שאתה יכול לעשות משהו,‬ ‫אתה בחצי הדרך לשם.‬
‫עצים.‬
‫טוב, אולי לא חצי הדרך, אבל זו התחלה.‬
‫ואז יום אחד קרה משהו‬ ‫שהאיר את החורף הארוך והאפל.‬
‫זימון מהמלך בעצמו.‬
‫רק שניהם הופיעו על ההזמנה,‬
‫אבל ניקולס לא ראה סיבה לא להביא מלווה.‬
‫אנחנו הולכים לראות את המלך, מיקה.‬
‫מלך.‬
‫הוא מתרגש מכדי לדבר.‬ ‫-הוא לא אמור להיות.‬
‫למה? אתה אוהב את המלך.‬
‫ברור שאני אוהב את המלך.‬
‫הוא אדם דגול, מגיע לו כל מה שיש לו.‬
‫העניין הוא שגם לנו מגיע. לכולם מגיע.‬
‫אנחנו מסתדרים עם מה שיש לנו.‬ ‫-יש לנו מעט מאוד.‬
‫יש לנו זה את זה.‬
‫וזה נפלא.‬
‫אבל אני רוצה יותר.‬
‫הוד מלכותו, המלך!‬
‫שלום לכולם. תודה שבאתם.‬
‫אתה בסדר? אתה רוצה כוס מים?‬
‫אני יכול לצלצל בפעמון קטן ומישהו יביא.‬
‫לא? בטוח? בסדר.‬
‫כולנו יודעים שהזמנים קשים.‬
‫כלומר, ממש קשים.‬
‫אני לא זוכר את הפעם האחרונה שחייכתי. ואתם?‬
‫על מה יש לחייך?‬
‫כולנו אומללים.‬
‫כולנו מפספסים משהו,‬ ‫ואני חושב שאנחנו יודעים מה זה.‬
‫מערכת בריאות?‬ ‫-זה יהיה טוב מאוד.‬
‫זה רעיון, אבל לא בדיוק…‬
‫שכר מחיה!‬
‫שוב, שווה דיון.‬
‫מערכת ממשל הוגנת?‬ ‫מספיק אוכל כדי להאכיל אנשים?‬
‫טוב, אולי כדאי שאגיד לכם‬ ‫מה אני חושב שחסר לנו.‬
‫תקווה. כולנו צריכים תקווה.‬
‫ניצוץ של קסם שיעזור לנו להמשיך.‬
‫קראתי לכם הנה כי אתם‬ ‫הגברים והנשים הקשוחים ביותר בארץ.‬
‫לא אתה.‬
‫ואני מבקש מכם ללכת לקצות הממלכה שלנו.‬
‫לכו מעבר לגבולותיה‬
‫והביאו משהו, כל דבר, שיחזיר לנו את התקווה.‬
‫בעל חזון.‬
‫עיני האומה הנהדרת שלנו נישאות אל המסע הזה.‬
‫אוי, לא.‬
‫כל מי שיצא לדרך יקבל תשלום הולם על מאמציו.‬
‫הדרך עלולה להיות מסוכנת.‬
‫חלקכם ימותו, כנראה שרובכם.‬
‫אך אם תצליחו, הפרס שלכם יהיה גדול בהרבה.‬
‫תפסתי אותך, מיקה!‬ ‫-מה אמרת?‬
‫תפסו אותו!‬
‫סלח לו, אדוני.‬
‫אני מתחנן.‬
‫אני כל כך מצטער, הוד מעלתך.‬ ‫הוא ממש מעופף, הילד הזה.‬
‫ילד בר מזל.‬
‫מה הוא נתן לך?‬
‫כמה מילים טובות, אבא.‬ ‫שיחממו אותי בחודש הארוך.‬
‫לא, כמה כסף?‬
‫אני לא יודע.‬
‫זה חצי כתר.‬ ‫אפשר להאכיל עכבר במשך שבוע עם זה.‬
‫מזלג.‬
‫אצטרובל.‬
‫כף.‬
‫בבקשה תגיד משהו, מיקה. כל דבר.‬
‫אנדרס?‬
‫כן, זה אני.‬
‫זה היה קרוב עם הדוב באותו היום.‬ ‫תודה על זה.‬
‫אנחנו צריכים לדבר.‬ ‫הילד יכול ללכת לחדר אחר?‬
‫אין לנו עוד חדר.‬ ‫-ואני רוצה לשמוע.‬
‫נוכל לדבר בחוץ.‬ ‫אתה מוזמן לשאול את הכובע שלי.‬
‫אני אשרוד.‬
‫מה העניין לדעתך, מיקה?‬
‫ניקולס, מסע המלך, אני מתכוון לעשות זאת.‬
‫אתה עוזב?‬
‫לא לאורך זמן. חודשיים.‬
‫חודשיים?‬
‫אולי שלושה. אני אחזור לפני שתשים לב.‬
‫זה ישתלם.‬ ‫-כדי להביא תקווה חדשה לעולם?‬
‫כדי לתבוע את הפרס.‬
‫אבל האם הפרס אינו תקווה ופלא חדשים?‬
‫הפרס הוא הכסף,‬
‫והכסף משמעו אוכל‬ ‫ובגדים חמים כדי שתוכל לחיות.‬
‫החיים שהבטחתי שיהיו לך‬ ‫כשעמדתי מעל הקבר של אימא שלך.‬
‫ניקולס, בבקשה.‬
‫ניקולס!‬
‫לאן תלך?‬
‫אנדרס מאסף קבוצה.‬
‫נצא צפונה, לצפון הרחוק,‬ ‫כדי למצוא את שדון-הלם.‬
‫שדון-הלם!‬ ‫-אם הוא קיים.‬
‫הוא קיים, אני בטוח. קח אותי.‬ ‫-לא, זה מסוכן מדי.‬
‫יהיו לילות רבים של שינה בקור.‬ ‫-אני אוהב את הקור.‬
‫ברגע שמצפינים מספיארבי,‬
‫אין דבר מלבד מישורי קרח‬ ‫ואגמים ושדות מכוסי שלג.‬
‫אני אוהב שדות מכוסי שלג.‬
‫לאחר מכן, זה נעשה קשה יותר,‬ ‫לכן אף אחד לא הגיע לצפון הרחוק.‬
‫זה כי אף אחד לא מכיר את הדרך.‬
‫המילים בסיפור מעורפלות,‬ ‫ובקושי אפשר לזכור אותן.‬
‫בבקשה, אבא. אני יכול לעזור. אני בטוח.‬
‫בבקשה.‬
‫אני יוצא עם שחר.‬
‫אני אתגעגע אליך, כריסמס (חג המולד).‬
‫לא סיפרת לי למה אימא קראה לי ככה.‬
‫היא לא סיפרה גם לי.‬
‫זו רק מילה. לא חייבת להיות לזה משמעות.‬
‫"אחי היקר, תודה על ההצעה האדיבה‬
‫לאפשר לי לשמור על הילד."‬
‫מי ישמור עליי?‬
‫"השמחה הטהורה בבילוי זמן עם אחייני‬ ‫היא התשלום היחיד שאני צריכה.‬
‫אך אם אתה מתעקש,‬ ‫אני בטוחה שנוכל להגיע להבנה."‬
‫אל תדאג. כתבתי לאחותי.‬
‫"על החתום, אחותך המסורה."‬
‫לא דודה קרלוטה.‬
‫למה שתמנע מדודתך את התענוג? היא בודדה.‬
‫מעניין למה.‬
‫אחי!‬
‫כמה שמחתי לקבל את המכתב שלך.‬
‫ידעתי שתשמחי.‬
‫ואיזו הליכה נחמדה וארוכה‬ ‫הייתה לי בדרך הנה.‬
‫כמה חכם מצידך שבנית‬ ‫את הבקתה הזאת בקצה העולם.‬
‫ניקולס, תענוג לראות אותך.‬
‫גם אותך, דודה קרלוטה.‬
‫דודה'לה, בבקשה. אנחנו משפחה שמחה.‬
‫מהר, בן אדם. תעמיס.‬
‫תיפרד, חוטב עצים.‬
‫זה יהיה שווה את זה.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫חוטב עצים, הגיע הזמן.‬
‫אבא.‬
‫אוקיי. אני מוכן.‬
‫אבא, חכה. הסכין שלך.‬
‫שמור את זה.‬
‫אימא הכינה לך את זה.‬
‫היא אמרה שאצטרך אותו יום אחד.‬
‫עכשיו אני צריך שיהיה לך חם ותהיה בטוח.‬
‫ועיוור?‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫סוף סוף. איזה רעש.‬
‫עכשיו…‬
‫נותרנו רק שנינו.‬
‫דודה קרלוטה הפכה בדיוק…‬
‫עצרי שוב.‬
‫כן?‬
‫הוא יראה את אבא שלו שוב?‬ ‫-כן.‬
‫את מבטיחה?‬
‫אני לעולם לא משקרת. אפשר להמשיך?‬
‫כדאי לך.‬
‫בסדר. דודה קרלוטה‬ ‫הפכה בדיוק למה שניקולס חשש ממנו.‬
‫החוצה! קדימה! מפלצת, לך.‬
‫החוק הראשון הוא שאתה לא יכול‬ ‫לישון פה. אני צריכה פרטיות.‬
‫כל כך קר בחוץ…‬ ‫-אל תתחצף אליי.‬
‫אני לא…‬ ‫-אל תתחצף!‬
‫קר בחוץ.‬ ‫-אתה עושה את זה כרגע.‬
‫החוק השני הוא בלי עכברושים.‬
‫אבל הוא לא עכברוש. הוא עכבר.‬
‫הוא עכברוש מיניאטורי דוחה!‬
‫עזבי אותו!‬ ‫-חיה מטונפת שכמוך!‬
‫מיקה! לא, מיקה!‬
‫וגם בלי ירקות רקובים ואיומים!‬
‫בובת הלפת שלי.‬
‫אימא שלי הכינה לי את זה.‬
‫תראי, יש לו פרצוף.‬
‫"תראי, יש לו פרצוף."‬ ‫שכחתי כמה אני שונאת ילדים.‬
‫רואה את זה, מיקה?‬ ‫זה אומר שאתה צריך לבקש משאלה.‬
‫הלוואי שאבא שלי יצליח, ויביא משהו קסום.‬
‫כולנו צריכים את זה.‬
‫הזמן זוחל עבור הממתינים.‬
‫ובעוד ניקולס חיכה, הוא רזה.‬
‫זה אתה שמשמיע‬ ‫את הקרקורים האיומים האלה?‬
‫זו הבטן שלי, דודה קרלוטה.‬
‫תפסיק להתלונן. אני יותר רעבה ממך.‬
‫את אוכלת את ארוחת הבוקר שלי.‬ ‫-אני לא נהנית.‬
‫אפילו לשלג יש יותר טעם.‬
‫למה אין לך דברים טובים בבית‬ ‫כמו מרציפן או עוגה?‬
‫שוקולד.‬
‫למה אני לא יכולה לקבל שוקולד?‬
‫כי הדברים האלה לא מופיעים במעשה קסם.‬
‫נכון שהחיים היו יותר נחמדים אם כן?‬
‫הבית הוא לא מקום.‬
‫זו הרגשה.‬
‫וכשהימים נמתחו לכדי שבועות ואביו לא חזר,‬
‫ניקולס התחיל לתהות אם הוא ירגיש זאת שוב.‬
‫אוי, ניקולס.‬
‫הנה אתה.‬
‫הכנתי לך מרק.‬
‫באמת?‬
‫ממה הוא עשוי?‬
‫אהבה.‬
‫כן, זהו זה.‬
‫תאכל.‬
‫אסור היה לי לבוא לכאן.‬ ‫-את תמיד יכולה ללכת הביתה.‬
‫יש לי את מיקה‬ ‫ואת בובת הלפת שאימא הכינה לי.‬
‫אז אני אהיה בסדר.‬
‫מצחיק שאתה מזכיר את הדבר הזה.‬
‫לא! איך יכולת לעשות את זה?‬
‫אתה כזה טיפש רגשן.‬ ‫בדיוק כמו אימא שלך.‬
‫שלא תעזי לדבר עליה ככה!‬ ‫היא הייתה אדיבה ואוהבת…‬
‫וטיפשה. בדיוק כמו אביך,‬ ‫שמתרוצץ ביערות ורודף אחר סיפורים,‬
‫מה שבטוח יגרום גם למותו.‬
‫כולם יודעים ששדונים לא קיימים.‬
‫זה לא נכון.‬
‫ושדון-הלם גם אינו קיים.‬
‫לא!‬ ‫-תוציא את הדבר הזה מהבית!‬
‫לא.‬ ‫-פרחח קטן שכמוך!‬
‫זה הרוס.‬
‫מעבר לנהר,‬
‫מתחת לירח,‬
‫במעלה ההר המחודד,‬
‫מעבר לענקים הנמים…‬
‫שדון-הלם.‬
‫וממש כך, לניקולס הייתה מטרה.‬
‫משימה.‬
‫אני הולך למצוא את אבי, מיקה,‬ ‫ולתת לו את המפה.‬
‫המסע אל הצפון הרחוק ארוך ומסוכן‬ ‫עם סיכוי גבוה למוות.‬
‫אתה לא חייב לבוא.‬
‫לפעמים אני שמח‬ ‫שאתה לא מבין מילה ממה שאני אומר.‬
‫עצים.‬
‫אז שני החברים יצאו למסע שלהם…‬ ‫-עצים.‬
‫…הרחק מהאומללות ולעבר הלא נודע.‬
‫הצפון הרחוק.‬
‫היי, ילד.‬
‫בוקר טוב.‬
‫לאן אתה הולך, ילד מסתורי עם עכבר על הכתף?‬
‫אני הולך לעזור לאבא שלי.‬
‫הוא חלק ממשלחת לצפון הרחוק.‬
‫אתה קטן מכדי לעזור לאיש, ילד קטן.‬
‫והצפון הרחוק הוא מקום מסוכן.‬
‫לא, הם הלכו למצוא את שדון-הלם.‬
‫לעולם אל תאמין לשום דבר,‬ ‫במיוחד לא לסיפורי מעשיות‬
‫על עיירות קסומות עם אנשים קטנים ושמחים.‬
‫תיפול מגשר, ילד. זה יכאב פחות.‬
‫ניקולס המשיך קדימה,‬ ‫מוצא את דרכו רק בעזרת המפה.‬
‫בקור ורעב.‬
‫מילותיה של הזקנה הדהדו באוזניו.‬
‫היא טועה, נכון, מיקה?‬
‫אנחנו נמצא אותו. אני יודע שנמצא.‬
‫אנחנו רק…‬
‫אנחנו רק צריכים להגיע לשם.‬
‫מכאן.‬
‫אתה מאמין בקסמים, מיקה?‬
‫כי אני כבר לא חושב שאני מאמין.‬
‫אם היה זמן שבו אפשר היה להוכיח‬ ‫שקסם הוא דבר אמיתי ומדהים,‬
‫זה הזמן.‬
‫ילד.‬
‫עכבר. עץ. כדור. כף.‬
‫מיקה, אתה יכול לדבר.‬
‫כן, בטח שאני יכול לדבר. אני גם יכול לעוף.‬
‫אני צוחק. עכברים לא עפים.‬
‫זה יהיה מגוחך.‬ ‫-למה לא דיברת קודם?‬
‫חיכיתי עד שאוכל לבנות משפט שלם,‬
‫ועם שיטת הלימוד שלך‬ ‫של מילה אחת בכל פעם, זה לקח נצח.‬
‫אז אנחנו יכולים לדבר על משהו חשוב מאוד?‬
‫מה זה?‬ ‫-גבינה.‬
‫יש דבר כזה?‬
‫מעולם לא ראיתי.‬ ‫זה לא אומר שאני לא מאמין בזה.‬
‫כן, אני מעדיף לטעום אותה‬ ‫מאשר להאמין בה. אבל…‬
‫לזה אתה קורא אש, נכון?‬
‫עצים.‬
‫אנחנו הולכים בין העצים המושלגים.‬
‫מה זה? אוי, תראה, סנאי.‬
‫סנאי מת וקפוא.‬
‫מילה מוזרה, נכון? סנאי.‬
‫שלום, אני סנאי קטן.‬
‫מה המילה לדבר הגדול והמפחיד‬
‫שיש לו ארבע רגליים וקרניים על הראש?‬
‫מה המילה לזה?‬ ‫-לא יודע. אייל הצפון?‬
‫זהו זה. כן, אייל הצפון.‬ ‫-למה אתה שואל?‬
‫שום סיבה, חוץ מזה שאחד כזה‬ ‫דוהר הישר לכיווננו!‬
‫תרים אותי! קדימה!‬
‫תחזיק חזק, מיקה.‬
‫אני חושב שהוא פצוע.‬ ‫-אז?‬
‫תראה, חץ.‬
‫תתעלם מזה. אני די בטוח‬ ‫שהוא ייפול החוצה מעצמו.‬
‫תניח לזה. זאת לא הבעיה שלנו.‬ ‫-אני לא יכול.‬
‫עכשיו זאת הבעיה שלנו.‬
‫תירגע, ילד. זה בסדר.‬
‫רואה?‬
‫אני לא אפגע בך. בסדר?‬
‫תיגע בפרצוף שלו, כן?‬ ‫-אל תדאג.‬
‫אנדרס, הצייד.‬
‫מוכן? בשלוש.‬
‫אחת, שתיים…‬
‫אל תדאג. זה בסדר. הכול בסדר.‬
‫רואה? אין סיבה לדאוג.‬
‫ילד טוב. שיהיה לך יום נעים.‬
‫להת', חבר.‬
‫זה הלך הרבה יותר טוב מהצפוי.‬ ‫בהתחשב בזה שחשבתי שנמות.‬
‫קישטה!‬
‫אתה לא רוצה לבוא איתנו. יש לנו דרך ארוכה.‬
‫אתה רוצה שאטפס על הגב שלך?‬
‫סליחה, מה קורה?‬ ‫-זה "כן" בשפת איילי הצפון?‬
‫בוא נלך על "לא". מה דעתך?‬ ‫-אני לא חושב שיש לנו ברירה.‬
‫למה ללמד אותי לדבר‬ ‫אם אתה אף פעם לא מקשיב?‬
‫לא. בהחלט לא… אוקיי, אנחנו מטפסים עליו.‬
‫תראה, מיקה!‬
‫ההר המחודד מאוד.‬
‫כמעט הגענו.‬
‫אני לא יכול לקרוא לך אייל הצפון.‬ ‫אבחר לך שם.‬
‫רעיון רע. ככה נתקעתי עם "מיקה".‬
‫כשהייתי צעיר,‬ ‫גלשתי עם אימא שלי במזחלת ליד אגם בליצן.‬
‫מה דעתך על זה בתור שם?‬
‫מי מהם? אגם או בליצן? או שניהם?‬
‫התכוונת לשניהם? זה נשמע לי קצת מוגזם.‬
‫הלאה, אייל הצפון הנאמן שלי, אגם בליצן.‬
‫מיקה.‬ ‫-מה?‬
‫תראה.‬
‫הענקים הנמים.‬
‫אנחנו מתקרבים.‬ ‫-למה?‬
‫לשדון-הלם.‬
‫לאבא שלי.‬
‫אבל בצד השני של ההר,‬
‫הם מצאו רק שלג ועוד שלג.‬
‫שדון-הלם לא נראה באופק.‬
‫אני לא מבין.‬
‫בטח עשינו פנייה לא נכונה. אין כאן כלום.‬
‫אין כאן כלום.‬
‫מה זאת אומרת? זו לא הייתה התוכנית?‬
‫מה נעשה, ניקולס?‬
‫רגע…‬
‫ניקולס.‬
‫מה נעשה?‬
‫בליצן, לשם!‬
‫ואז המצב התדרדר.‬
‫אבא.‬
‫זאת הסכין שלו?‬
‫ניקולס הרגיש את הספק מכביד עליו.‬
‫המסע מחוץ להישג ידו.‬
‫ניקולס, מה קרה?‬
‫ניסיתי למצוא אותו, מיקה, אבל לא הצלחתי.‬
‫הטמפרטורה צנחה.‬
‫אני כל כך עייף.‬
‫האוויר עצמו התחיל לקפוא.‬
‫ניקולס.‬
‫פעימות הלב של ניקולס האטו,‬
‫כל נשימה הייתה מאמץ.‬
‫הוא עשה כל מה שהוא יכול.‬
‫אבל זה לא הספיק.‬
‫מה דעתכם? שנעצור כאן ללילה? כבר מאוחר.‬
‫כלומר, אני יכולה לחזור בשנה הבאה.‬
‫אני סתם צוחקת. אני אמשיך.‬
‫ניקולס שכב שם בשלג,‬
‫קפוא ונשכח.‬
‫ניקולס. קום בבקשה.‬
‫ניקולס, היי.‬
‫כשלפתע, היה רעש.‬
‫שמעת את זה? מישהו…‬
‫מישהו מתקרב.‬
‫הם באו לעזור. ניקולס, אנחנו בטוחים. אנחנו…‬
‫לא, אנו אבודים.‬
‫תראה את האוזניים המוזרות שלו, סבא-רבא.‬
‫לוקח זמן להתרגל לאוזניים אנושיות.‬
‫הוא בן אנוש. הוא יאכל אותנו?‬
‫לא. אנחנו בטוחים.‬
‫אבל מה לגבי מה שקרה…‬ ‫-עלינו תמיד לעזור למי שבצרה.‬
‫גם אם הם אנושיים.‬
‫איפה אני? מי אתם?‬
‫אני נוש הקטנה.‬
‫ואני אבא טופו.‬
‫הסבא רבא-רבא של נוש, אם אתה יכול להאמין.‬
‫אני מת?‬
‫לא, סבא רק עשה עליך דרימוויק קטן.‬
‫מה זה דרימוויק?‬ ‫-כן, מה זה דרימוויק?‬
‫דרימוויק הוא כישוף תקווה.‬
‫קיוויתי שתהיה חזק וחם ותמיד בטוח.‬
‫תמיד בטוח? זה בלתי אפשרי.‬
‫אנו לעולם לא אומרים את המילה הזאת.‬
‫הבלתי אפשרי הוא רק אפשרות‬ ‫שאתה עדיין לא מבין.‬
‫אבל כעת עלינו להתרחק ממך ככל האפשר.‬
‫ועליך לעזוב את שדון-הלם.‬
‫שדון-הלם? כפר השדונים?‬ ‫אבל אפילו לא הגעתי לשם.‬
‫טיפשון שכמוך.‬
‫אנו עומדים במורד רחוב שבעת העיקולים,‬
‫הרחוב הארוך ביותר בשדון-הלם.‬
‫אני מצטער. אנחנו באמצע שום מקום.‬
‫יש רק שלג.‬
‫הוא עיוור?‬
‫הוא לא יודע איך לראות.‬
‫רגע, סיכנתי הכול כדי למצוא את שדון-הלם.‬
‫אתם חייבים לתת לי לראות אותו. רק הפעם.‬
‫כדי לראות משהו…‬
‫אתה חייב להאמין בו.‬
‫באמת להאמין.‬
‫קדימה.‬
‫נסה כמיטב יכולתך,‬
‫תראה אם תוכל לראות את מה שאתה מחפש.‬
‫קדימה.‬
‫תאמין!‬
‫שדון-הלם.‬
‫חכה רק רגע. מה זה?‬
‫שדון-הלם.‬
‫תסתכל!‬ ‫-זה מדהים.‬
‫בכנות, ילד, לא צפיתי שזה יסתדר לנו.‬
‫כן, ועכשיו ראית את הבית שלנו,‬
‫בבקשה קח את אייל הצפון והעכבר שלך ולכו.‬
‫מה שאתם מחפשים, לא תמצאו את זה כאן.‬
‫באתי למצוא את אבי.‬ ‫עשיתי דרך ארוכה כדי לתת לו את הכובע הזה.‬
‫זוזו מהדרך! תתקדמו.‬ ‫-מהר.‬
‫כבר איחרנו.‬
‫לכאן.‬ ‫-תחזרו לעבודה!‬
‫למה אנחנו מתחבאים?‬
‫לא עכשיו.‬
‫- השלג היומי‬ ‫קיפ הקטן עדיין נעדר -‬
‫מי זה קיפ הקטן?‬ ‫-מה?‬
‫מי זה קיפ הקטן?‬
‫היי, טיפשון!‬
‫אנחנו צריכים ללכת.‬
‫עצרו אותה!‬
‫מכאן.‬ ‫-תמחקי את החיוך מהפרצוף שלך.‬
‫למעלה.‬
‫אני לא מבין דבר מזה.‬
‫חשבתי ששדון-הלם‬ ‫הוא המקום הכי שמח וקסום בעולם.‬
‫הוא היה.‬ ‫-ושוב יהיה.‬
‫זה מה שאנו מאמינים בו במחתרת.‬ ‫-המחתרת?‬
‫מה זאת אומרת, מחתרת?‬
‫מהר, תיכנס.‬
‫תיכנס!‬
‫תקשיב, בן אנוש…‬
‫כשתיכנס לשם, רק…‬
‫טוב, אתה תראה.‬
‫להיכנס לאן?‬
‫תן לי יד.‬
‫חג מולד שמח!‬
‫תן לנו עוד סיבוב!‬
‫חג מולד שמח!‬
‫טוב, הנה זה.‬
‫שמח!‬
‫זו המחתרת.‬
‫נגד מה? שפיות?‬
‫חג מולד שמח!‬
‫ניקולס, מה זה?‬
‫זו עיר מעוגה!‬
‫זה מדהים! היי, יפהפייה.‬
‫חכי שם. מייד אחזור.‬
‫אין לי מושג מה זה חג המולד,‬ ‫אבל אני מת על זה.‬
‫היי, ניקולס, נחש מי הרגע אכל כיסא.‬
‫אל תדאג, זכוכית מסוכר. אני בסדר ומפוצץ.‬
‫תתכבד, זה טעים מאוד.‬ ‫-אני לא מסוגל לאכול עוד פרור.‬
‫חג מולד שמח!‬
‫כל כך טעים.‬ ‫-תן לי ביס.‬
‫אבא טופו.‬ ‫-כן.‬
‫הם אמרו "כריסמס"?‬
‫כן, זו מסיבת כריסמס.‬
‫מה זה כריסמס?‬ ‫אימא שלי נהגה לקרוא לי בשם הזה.‬
‫סליחה?‬
‫אמרת הרגע "מה זה כריסמס"?‬
‫כן?‬ ‫-אני מתנצל בשם חברי.‬
‫הוא שוטה.‬ ‫כריסמס זו עיר שעשויה מעוגות, נכון?‬
‫זה הדבר העצוב ביותר ששמעתי בחיי.‬
‫כריסמס הוא היום הנפלא מכולם‬ ‫כי הוא היום האדיב מכולם.‬
‫והכי מלא אור והכי חיוכי.‬
‫יום שבו הדבר החשוב מכול הוא לפתוח את הלב.‬
‫ולכן לא ניתן להם לקחת אותו מאיתנו.‬
‫מספיק, נוש הקטנה.‬
‫הגיע הזמן לדבר על דברים קלים יותר.‬
‫עכשיו, אמרנו לך איך קוראים לנו,‬ ‫אבל לא אמרת לנו איך קוראים לך.‬
‫קוראים לי מיקה.‬ ‫-אני ניקולס.‬
‫זה ממש עודד אותי.‬ ‫זה נשמע כמו נקילס.‬
‫בחיי. זה נכון. נקילס.‬
‫נקילס. איכ.‬
‫נקילס זה רע כי…‬
‫זו נקניקייה די מסריחה שרק טרולים אוכלים.‬
‫גם טרולים קיימים?‬
‫פשיטה! תברחו!‬
‫תברחו!‬ ‫-כולם, תתכופפו!‬
‫שמעת את השדון. תתכופפי.‬ ‫-אל תכוון אליי את הדבר הזה.‬
‫סליחה, אימא.‬
‫מה קורה?‬
‫אז השמועות נכונות.‬
‫עדיין יש שדונים שאוהבים לחגוג.‬
‫אימא וודול…‬ ‫-שקט!‬
‫האם לא למדנו כלום?‬
‫האם הסבל של החודשים האחרונים‬ ‫לא הפך אותנו למעט חכמים יותר?‬
‫האם יש להתעלם לחלוטין מהכללים החדש…‬
‫מי או בעצם מה זה?‬
‫אני…‬ ‫-שמי מיקה, גבירתי.‬
‫מעולם לא ראית עכבר?‬ ‫-ראיתי. לא פניתי אליך.‬
‫התנצלותי הכנה.‬
‫אני ניקולס.‬ ‫-אבל זה לא היה ברור.‬
‫אני בן אנוש.‬
‫אני רואה גם את זה. אני פשוט לא מאמינה.‬
‫אבא טופו, אלא אם אני טועה,‬ ‫מה שלעולם לא קורה,‬
‫היית בישיבת המועצה האחרונה.‬
‫כן. הייתי.‬
‫זו הייתה הפגישה שבה נחקקו‬ ‫החוקים החדשים לשדונים.‬
‫החשוב מכולם וזה שאין להפר אותו היה‬
‫שלעולם אין להביא לכאן בני אדם.‬
‫אבל לא הבאתי אותו לכאן.‬
‫מצאתי אותו.‬
‫קרוב למוות.‬
‫אז ביצעתי כישוף תקווה קטן.‬
‫דרימוויק.‬
‫על בן אנוש.‬
‫אחד קטן.‬
‫טיפש שכמוך.‬
‫מי יודע איזה כוח שחררת!‬
‫בבקשה, זו הייתה הדרך היחידה להציל אותו.‬
‫הבה ניזכר בימי עברו.‬
‫אנחנו שדונים.‬
‫אנו משתמשים בכוחות שלנו לטובה.‬
‫מה טוב בזה כשאנו תחת מתקפה?‬
‫עלינו להסתגל.‬
‫עלינו להעביר מסר ברור‬
‫שזרים לא מורשים להיכנס לכאן יותר.‬
‫על הבימה הזו נבחרתי להיות נושאת המטה.‬
‫שליטת שדון-הלם.‬
‫למען ההגינות, אימא וודול…‬
‫תהיה בשקט!‬
‫עכשיו, בן אנוש, תגיד לי למה באת הנה.‬
‫באתי לחפש את אבא שלי.‬ ‫-אבא שלך?‬
‫כן. הוא הגיע לשדון-הלם‬ ‫כדי למצוא משהו קסום.‬
‫היא לא צריכה לדעת.‬
‫האם הוא הסתובב במקרה‬ ‫עם קבוצת גברים נוספים?‬
‫כן. ראית אותו?‬ ‫הוא באמת הגיע לשדון-הלם?‬
‫הוא בהחלט היה פה. הוא היה אחד מהם.‬
‫מה עשית לו?‬
‫סמכתי עליו.‬
‫כולנו סמכנו.‬
‫ולמה לא?‬
‫בת אדם ביקרה אותנו בעבר…‬
‫ביקור קצר מדי.‬
‫והשהות שלה הביאה לנו אושר רב.‬
‫במשך שנים חיכינו מוכנים‬ ‫לקבל אחרים שימצאו את דרכם לשדון-הלם‬
‫כדי להראות להם רצון טוב,‬
‫מה שהאנשים האלו הוכיחו כשם נרדף לחולשה.‬
‫על מה את מדברת?‬
‫אני מדברת כמובן על קיפ הקטן והמסכן.‬
‫מי זה קיפ הקטן?‬
‫הוריו של קיפ הקטן כאן. שאל אותם בעצמך.‬
‫בבקשה תגידו לי. מה עשו האנשים האלה?‬
‫דברו. ענו לו!‬
‫הם לקחו את הבן שלנו.‬ ‫-הם חטפו את קיפ הקטן.‬
‫לא. אתם ודאי טועים.‬ ‫אבא שלי לעולם לא יעשה דבר כזה.‬
‫ועם זאת הוא עשה את זה.‬
‫וזו הסיבה שבבחירות אני הצעתי את עצמי‬
‫עם הסיסמה, "שדונים למען שדונים".‬
‫אין יותר מסיבות טיפשיות ללא מגננות.‬
‫אין יותר רשלנות מופקרת.‬
‫אין יותר שירה.‬
‫ואיסור מוחלט על ריקוד ספיקלי!‬
‫אין יותר אדיבות.‬
‫אין יותר שמחה.‬
‫אין יותר כריסמס.‬
‫שומרים, קחו אותו למגדל!‬
‫קדימה.‬
‫תן לי את זה.‬
‫מיקה.‬ ‫-כן.‬
‫כדאי שתברח כל עוד אתה יכול.‬ ‫-לא, אני לא עוזב אותך.‬
‫אנו לא יודעים מה מצפה במגדל האפל.‬
‫אני לא… רגע, מה יכול להיות שם למעלה?‬
‫זה יכול להיות עינוי,‬ ‫כריתת איברים, או אפילו מוות.‬
‫מה זה? היי!‬
‫ניקולס!‬ ‫-מיקה.‬
‫הוא מבריח עכבר!‬
‫זוז! אתה לבד עכשיו.‬
‫היכנס דרך הדלת הזאת.‬
‫לאן אתם לוקחים אותי?‬
‫תיכנס.‬
‫בבקשה, רק תנו לי למצוא את אבי,‬ ‫הוא יבהיר את כל העניין.‬
‫בבקשה, אני אומר את האמת!‬
‫"בבקשה, אני אומר את האמת."‬
‫אתה לא יודע שום דבר על אמת.‬
‫אף אחד לא יודע.‬
‫ליבי הבודד הוא ההוכחה.‬
‫את שדונית?‬
‫לא, איכס. אני פייה.‬
‫פיית האמת.‬
‫את ודאי משקרת. אין דבר כזה.‬
‫אני לא יכולה לשקר.‬ ‫אני פיית האמת. זה יסבך אותי.‬
‫וזה ופיצוץ ראשים של אנשים, אבל…‬
‫רגע, מה?‬
‫טוב, אז אני מכניסה עלה יוליפ לפה של מישהו,‬
‫ו-12 שניות לאחר מכן, הוא מתפוצץ.‬
‫תראי, אני צריך למצוא את אבא שלי.‬ ‫את יכולה לעזור לי?‬
‫אני יכולה, אבל אני לא רוצה.‬
‫אמרתי שאני לעולם לא משקרת.‬ ‫ולהציל את אבא שלך לא נשמע מהנה.‬
‫מה עם קיפ הקטן? מה את יודעת עליו?‬
‫יש לו שם מצחיק.‬
‫בני אנוש חטפו אותו…‬ ‫-לא, זו אי הבנה אחת גדולה.‬
‫אם אמצא את אבא שלי,‬ ‫אני בטוח שהוא יסביר הכול.‬
‫איזה רעיון משעמם. מזל שאנחנו נעולים כאן.‬
‫כן. תחזיק את זה.‬ ‫-מה?‬
‫אני קוראת להם זיקוקים.‬
‫לא עוצמתיים כמו יוליפ,‬ ‫אבל מספיק מזיקים בידיים הנכונות.‬
‫למה עשית את זה?‬ ‫-כי הערת את הטרול.‬
‫איזה טרול?‬
‫זה שעומד מאחוריך.‬
‫אני ממליצה שתמעך את הראש עד שיתפוצץ,‬
‫תמצוץ את כל החלקים העסיסיים‬ ‫ואז תתקדם מטה לעבר הבהונות.‬
‫את מטורפת?‬
‫אני מצטערת. זה פשוט יוצא.‬
‫את יכולה לעזור לי, בבקשה?‬
‫חשבתי שאת חייבת לומר את האמת.‬
‫נותר לי עלה יוליפ אחד,‬ ‫אבל אני שומרת אותו למקרה מיוחד.‬
‫זה מיוחד. אני נאכל!‬
‫אוקיי, בסדר.‬
‫תפוס את זה!‬
‫תדחוף אותו לפה שלו!‬
‫תשע, שמונה, שבע, שש…‬
‫תן לי יד.‬
‫שלוש, שתיים…‬
‫אנחנו עפים!‬
‫יותר כמו לא נופלים. נחשפת לקסם לאחרונה?‬
‫דרימוויק, אבל אני לא בטוח מה זה.‬
‫דרימוויק הוא סוג משעמם של קסם שדונים.‬
‫זה עובד רק אם חושבים על משהו טוב.‬
‫חשבתי על אנשים ודברים שאני אוהב,‬ ‫אימא שלי, אבא שלי ומיקה.‬
‫מי זה מיקה?‬ ‫-הוא החבר העכבר שלי.‬
‫כיף! אף פעם לא פוצצתי עכבר.‬
‫מה קורה עכשיו?‬ ‫-נראה לי שקלקלתי את הרגע.‬
‫אני מדמיין רק דברים יפים.‬ ‫-אני רק חושבת על עכבר מת.‬
‫עכשיו גם אני מדמיין את זה!‬
‫איפה הם?‬
‫תתקדמו מהר!‬ ‫-זוזו!‬
‫תזדרזו.‬ ‫-זוזו מהדרך.‬
‫מישהו ראה אותם?‬
‫בוא.‬ ‫-למה?‬
‫איפה הם?‬ ‫-יו-הו! היי! אנחנו פה למעלה!‬
‫מה את עושה?‬ ‫-על הגג. הנה הם.‬
‫לא! מה דעתך לא להגיד כלום?‬ ‫-הלוואי שיכולתי.‬
‫אתה יודע כמה אנשים‬ ‫מעוניינים בחברה שתמיד דוברת אמת?‬
‫לא הרבה?‬ ‫-לא בכלל, ילד אנושי.‬
‫תשמע, אני לא יכולה להמשיך‬ ‫לקרוא לך ילד אנושי,‬
‫אפילו שאתה דוגמה ממש מושלמת של אחד.‬
‫ובכנות, אני לא במצב‬ ‫להפנות את הגב לחבר פוטנציאלי.‬
‫אז חבר חדש, איך לקרוא לך?‬
‫אימא שלי נהגה לקרוא לי כריסמס,‬ ‫אבל כולם קוראים לי ניקולס.‬
‫לסיכום, בני אנוש הם חיות מסוכנות‬
‫ואסור לסמוך עליהם.‬
‫אז מה נעשה אם נראה בן אנוש?‬
‫נכון מאוד.‬
‫בבקשה, את חייבת לעזור לי לברוח.‬
‫למען האמת, את לא.‬
‫אני מחויבת להגן על תלמידיי ממי שיפגע בהם,‬
‫כמו בני האדם שחטפו את קיפ הקטן.‬
‫לא, בבקשה.‬
‫אם תעזרי לי לברוח,‬
‫אני אמצא את קיפ הקטן‬ ‫ואחזיר אותו לשדון-הלם.‬
‫פתחו את הדלת.‬ ‫-בבקשה. אני דובר אמת.‬
‫לפתוח! זו פקודה!‬
‫לך אחורה!‬ ‫-למה?‬
‫מהר!‬
‫קדימה! תמצא את קיפ הקטן!‬
‫זהו זה.‬
‫יש כאן בני אנוש?‬
‫אני יכולה לצאת?‬
‫מה איתך? אתה אנושי?‬ ‫-לא.‬
‫סיימנו פה.‬
‫חפשו בכל הבתים!‬
‫מכאן.‬
‫ניקולס.‬
‫זה בסדר. אני מכיר את אייל הצפון הזה.‬
‫תודה, נוש. היי, חבר. גם אני התגעגעתי אליך.‬
‫הנה הם!‬ ‫-אוי, לא.‬
‫מצאנו אותם!‬ ‫-צריך לזוז.‬
‫אל תתנו להם לברוח!‬
‫תחזיקי!‬ ‫-קדימה, זוזו!‬
‫קדימה, בליצן.‬ ‫-זוזי, ילדה.‬
‫בהצלחה, נקניקייה מסריחה!‬
‫ניקולס. פה למעלה!‬
‫מיקה!‬
‫מיקה, התגעגעתי אליך.‬ ‫-התגעגעתי אליך בכל ליבי.‬
‫מיקה, תכיר את פיית האמת.‬ ‫-סליחה, מי?‬
‫לא! אל תיתנו לו לברוח!‬
‫קצת גדולה בשביל פייה.‬
‫סליחה?‬ ‫-חבר'ה, לא עכשיו.‬
‫מי הטמבלית? עוד חברה חדשה?‬
‫תעצרו אותו!‬
‫בליצן, מכאן.‬
‫לא, הוא תפס אותי!‬ ‫-תתכופפו!‬
‫נפטרנו ממנו!‬ ‫-כמעט הגענו.‬
‫אוי לא.‬ ‫-תפסנו אתכם עכשיו.‬
‫רדו!‬ ‫-רדו!‬
‫הקפנו אותם.‬
‫תיצרו מעגל.‬
‫הם בכל מקום.‬ ‫-זהו זה, בחורים.‬
‫הדקו את החבל!‬ ‫-רדו, עכשיו!‬
‫אין להם מושג כמה מתיש הכוח הזה.‬
‫עצרי.‬
‫כן?‬
‫הם תופסים אותו?‬
‫סליחה?‬ ‫-הוא ימות?‬
‫תפסיקי עכשיו אם זה יקרה. תפסיקי עכשיו.‬ ‫-לא נעמוד בזה.‬
‫אתם כן יכולים.‬
‫אתם יכולים להתמודד עם כל דבר‬ ‫כי כבר התמודדתם עם הכול.‬
‫ניקולס היה מוקף.‬
‫בכל כיוון שהם הסתכלו,‬ ‫שדונים חסמו את נתיב בריחתם.‬
‫אני לא יכול להיתפס שוב.‬
‫למזלך, יש לי עוד תכסיסים בשרוול.‬
‫הכוונה לחומרי נפץ מאולתרים שהכנתי בעצמי.‬
‫רגע, מה?‬ ‫-נו, תפסו אותם!‬
‫מיקה, סתום אוזניים.‬ ‫-למה?‬
‫תתכופפו!‬
‫בליצן, רוץ!‬ ‫-היי, זהירות! הם שם!‬
‫השערים! סגרו את השערים!‬ ‫-כן, אימא וודול.‬
‫עצרו!‬ ‫-אנחנו לא נספיק.‬
‫מה את עושה?‬
‫אני אחזיק את השער. תברחו.‬
‫לא אוכל לעזוב בלעדייך.‬ ‫-ממש אפשר.‬
‫זוזו!‬ ‫-קדימה.‬
‫כדאי שתלך. זה יהיה רועש.‬
‫תתפסו אותם!‬
‫לך! תמצא את אבא שלך.‬
‫זה עומד להתפוצץ!‬
‫קדימה, בליצן.‬ ‫-אל תיתנו לו לברוח!‬
‫תחזירו אותו, טיפשים שכמוכם!‬
‫מה אתם עושים?‬
‫כל היום שלושת החברים חיפשו‬
‫בהרים, בנחלים ובאגמים שקפאו לחלוטין.‬
‫איפשהו בשממה העצומה,‬
‫ניקולס קיווה למצוא את אביו‬
‫ולפתור את התעלומה…‬
‫וואו, בליצן.‬ ‫-…של השדון הצעיר האבוד.‬
‫עשן.‬
‫היי, מיקה.‬ ‫-כן.‬
‫תראה.‬ ‫-חוט. יש לך מושג לאן הוא מוביל?‬
‫לא, אבל זה חייב להוביל לאן שהוא.‬
‫זה מרגיע.‬
‫קיפ הקטן.‬
‫אני יודע שאתה פוחד. גם אני פוחד.‬
‫אני פה כדי לעזור.‬
‫התפיסה הכי קלה שעשיתי.‬ ‫-אני יודע.‬
‫ממש כמו לתפוס ארנב?‬
‫יש פה הרבה ציפורים.‬
‫הוא מהיר.‬
‫אני רק אומר.‬
‫אני מניח שכולכם טעמתם ארנב.‬
‫תלוי איזו הבטחה אתה רוצה לקיים,‬
‫זו שהבטחת למלך שלך או זו שהבטחת לבנך.‬
‫זה יקרה בקרוב.‬
‫כדאי שתשתוק או…‬
‫אל תזיז שריר.‬
‫מי אתה?‬
‫תגיד לי או שאתה מת.‬
‫רק הלכתי לאיבוד ביער. אני לא רוצה צרות.‬
‫אתה זומם משהו.‬ ‫תגיד לי מה, או שאירה חץ דרכך.‬
‫היי, מה קורה פה?‬
‫מצאתי את הילד הזה מסתובב.‬
‫מה אתה עושה פה, ילד?‬
‫מי אתה?‬
‫מה אתה עושה פה?‬ ‫-מי אתה, ילד?‬
‫אתה הבן של ג'ואל.‬
‫אבא שלי. איפה הוא?‬
‫ניקולס?‬
‫זה אתה?‬
‫אבא.‬
‫מה אתה עושה כאן?‬
‫באתי לחפש אותך.‬
‫לא אמרת לי שתחטוף שדון.‬
‫אמרת שתמצא הוכחה לשדון-הלם.‬
‫כן, איזו הוכחה תהיה טובה יותר משדון אמיתי?‬
‫הם בטח הכריחו אותך לעשות זאת, אבא.‬ ‫בבקשה תגיד לי שזה מה שקרה.‬
‫זה לטובתנו, ניקולס.‬ ‫-לא.‬
‫המלך ביקש תקווה. איך זה מסמל תקווה?‬
‫נוכל להחזיר את השדון לשדון-הלם.‬
‫בחזרה לבית שלו.‬
‫השדונים ישמחו.‬
‫אולי הם אפילו יעניקו לך פרס. לכולכם.‬
‫עדיף להיות טוב מאשר להיות עשיר, אבא.‬
‫יותר מכל דבר.‬
‫ואם שכחת את זה, שכחת את אימא.‬
‫אני אשחרר אותך, קיפ.‬
‫ג'ואל, זוז מהדרך.‬ ‫-הוא הבן שלי.‬
‫הוא מנסה לעזור לשדון לברוח.‬
‫אז נקשור גם אותו.‬ ‫-אבא.‬
‫כל כך חזק שלא יוכל לברוח.‬ ‫-אבא!‬
‫שקט!‬
‫אוקיי, בסדר. תקשרו אותו.‬
‫תקשרו גם את אייל הצפון.‬ ‫-אבא, מה? אבא!‬
‫אבא, בבקשה.‬
‫אבא!‬
‫בליצן!‬ ‫-תירגע.‬
‫לאט לאט.‬ ‫-תעזבו אותו!‬
‫תפוס אותו. תחזיק.‬
‫תפגע בחבר שלי, ואנשוך לך את העין.‬
‫עשית את זה. גרמת לו לדבר.‬
‫כן. הוא הצליח. הוא מדהים.‬
‫אל תסתכל עליי ככה, בן. אני עושה את המיטב.‬
‫זה המיטב שלך?‬
‫אני אהיה כן.‬
‫אפשר לשפוט אופי של אדם אם כשפוגשים אותו,‬
‫הוא מנסה להרוג אותך עם…‬ ‫-שקט, מיקה.‬
‫גרזן.‬
‫תירגע.‬ ‫-מה אתה עושה?‬
‫אתה בא אחריי.‬ ‫-לא. למה שנעשה את זה?‬
‫היי, ניקולס!‬
‫זה היה רעיון נוראי מצדך לבוא הנה,‬ ‫לברוח, כל זה.‬
‫אבל אתה בני, ואני בצד שלך לא משנה מה.‬
‫למה אתה מחייך?‬
‫יש בך טוב בכל זאת.‬
‫קדימה, קיפ הקטן.‬
‫זאת התוכנית.‬
‫תיקח את אייל הצפון‬ ‫ותחזיר את קיפ לשדון-הלם.‬
‫תמשיך דרומה ואל תעצור עד שתגיע לבקתה.‬
‫הם בורחים.‬ ‫-לך!‬
‫הם בורחים!‬
‫קומו! תתעוררו, חברים!‬ ‫-ניקולס.‬
‫מהר, ג'ואל!‬ ‫-לך, בן!‬
‫לא בלעדיך.‬ ‫-מהר!‬
‫כולם לקום! קדימה! זוזו!‬
‫הם בורחים.‬ ‫-הם לקחו את השדון.‬
‫ג'ואל! ניקולס!‬
‫הפעם לא אפספס!‬
‫מהר יותר, בליצן. מהר!‬
‫תתקרבו!‬
‫ג'ואל, הייתה לנו עסקה!‬
‫אל תתנו להם לברוח!‬
‫הם בורחים!‬
‫רוצו! ג'ואל!‬
‫אנחנו חייבים למהר!‬
‫אנחנו לא זזים מהר מספיק, בליצן!‬
‫ניקולס, שם בהמשך!‬
‫קדימה, בליצן! יש בך קסם!‬
‫זהו זה, חבר! אתה עושה את זה!‬
‫אני מכביד עליכם!‬
‫אנחנו קרובים. קדימה, בליצן!‬
‫בבקשה, תעוף, בליצן! תעוף!‬
‫לא, אבא!‬ ‫-אני אוהב אותך, ניקולס.‬
‫לא, אבא!‬ ‫-יש בך כל כך הרבה טוב-לב.‬
‫זה טוב יותר מהכול.‬
‫לא, אבא!‬
‫אבא, לא! אבא!‬
‫אבא, בבקשה!‬
‫אבא, לא!‬
‫אבא!‬
‫זה הסיפור הכי גרוע ששמעתי בחיי.‬ ‫-ובכן, לא סיימתי.‬
‫אין סיכוי שתגיעי לסוף טוב מכאן.‬
‫אני לא חייבת.‬
‫האושר אינו בגדר חובה‬ ‫ושום דבר לא באמת מסתיים.‬
‫טוב, חג מולד שמח, כולם.‬
‫אבל, דודה רות'?‬
‫מה קרה, מופט?‬
‫ניקולס המסכן.‬
‫אני יודעת. הכאב שהוא חש היה עצום.‬
‫יגון הוא המחיר שאנחנו משלמים על אהבה,‬
‫וזה שווה את זה פי כמה וכמה.‬
‫ניקולס…‬
‫אני כל כך מצטער.‬
‫אבל עכשיו הגיע הזמן שניקולס יתקן את המצב‬
‫ויחזיר את קיפ הקטן הביתה לשדון-הלם.‬
‫תקשיב.‬
‫אני יודע שאתה חושב שאבא שלי היה בן אדם רע,‬ ‫אבל הוא היה גם טוב.‬
‫בני אנוש הם מסובכים.‬
‫ניקולס מצא את הרחובות של שדון-הלם נטושים.‬
‫אף שדון באופק.‬
‫אימא הרקס, על פשעים נתעבים נגד עם השדונים,‬
‫את מגורשת בזאת לנצח.‬
‫תוכלי להעניש אותנו,‬
‫אך לעולם לא תוכלי לקחת‬ ‫את האדמה עליה אנו עומדים.‬
‫זה הבית שלנו.‬
‫מספיק!‬
‫מגורשים! כולכם מגורשים.‬
‫את לא יכולה לעשות זאת.‬
‫הרגע עשיתי זאת.‬
‫לא תוכלו להישאר כאן‬ ‫ולאיים על ביטחוננו, להפריע לחיינו.‬
‫האם כבר שכחנו‬ ‫את הלקחים של קיפ הקטן והמסכן?‬
‫למה שלא תשאלי אותו בעצמך?‬
‫אני לא אשא נאום ארוך.‬
‫טוב, אני מניח שזהו זה.‬
‫אם קיפ הקטן חי…‬
‫אז…‬
‫התקווה חיה.‬
‫רגע.‬
‫הניחו אותו. החזירו אותו.‬
‫הידד לקיפ!‬
‫להסתגל. עלינו להסתגל.‬
‫חכו! אני מצווה עליכם! ‬
‫מה הוא אמר?‬ ‫-כלום בינתיים. הוא רק דפק.‬
‫זה עדיין מרגש.‬
‫מה זה?‬
‫התינוק שלי!‬
‫אני מצטער, אימא.‬
‫כן, נדבר על זה כשאבא שלך יגיע הביתה.‬
‫מצאת את אבא שלך, נכון?‬
‫תקשיב.‬
‫הדבר היחיד בחיים שהוא פשוט וברור הוא האמת.‬
‫אבל היא יכולה להכאיב.‬
‫הכאב הזה יחלוף אי פעם?‬
‫לא.‬
‫לא יכולת לשקר פעם אחת?‬
‫אבל לומדים לחיות עם זה.‬
‫ומתחזקים בזכות זה.‬
‫וזו האמת.‬
‫אני לא לגמרי מבין איך עשית את זה.‬
‫תסביר לי מההתחל…‬
‫הצלת את הבן שלנו.‬
‫כל אחד יכול היה לעשות זאת.‬ ‫-אבל רק אתה עשית את זה.‬
‫אל תהיה גיבור. קח את הקרדיט.‬
‫אנחנו יצרני סביבונים פשוטים.‬
‫הוא מצטנע.‬
‫הסביבונים שלהם יסובבו לך את הראש.‬
‫כאות להערכתנו,‬
‫ברצוננו להציע לך מבחר‬ ‫ממוצרינו הטובים ביותר.‬
‫היה לי רק צעצוע אחד.‬
‫זו הייתה בובת לפת.‬
‫אימא שלי הכינה לי אותה.‬ ‫-סיפור עצוב מאוד.‬
‫הוא אכל אותה.‬ ‫-לכולנו יש חרטות.‬
‫רק צעצוע אחד.‬
‫המשחק איתה גרם לי להרגיש מאושר ואהוב.‬
‫זה יותר ממה שכל ילד צריך.‬
‫רגע.‬ ‫-מה קרה?‬
‫אתם יכולים להכין עוד? עוד הרבה?‬
‫בטח, אבל…‬ ‫-אצטרך את כל מה שיש.‬
‫דברים מבריקים, קוביות, צעצועים שזזים.‬
‫ואצטרך לשאול גם את הווילון הזה.‬ ‫-יכול להיות שאתה חוטף עוד שדון?‬
‫לא. יותר מזה. הרבה יותר.‬ ‫-אנחנו פותחים חנות וילונות?‬
‫טוב. קדימה.‬ ‫-אין לנו הרבה זמן!‬
‫ולי אין הרבה גבינה.‬ ‫-אז למה לא אמרת? אני מייצרת בעצמי.‬
‫תתחתני איתי.‬
‫זה בסדר, כולם. אני מפעיל את הגלגל.‬
‫והגלגל בצד.‬
‫תודה. זה מושלם.‬ ‫-תביא את הגלגלים.‬
‫זהו זה, כולם. אתה נהדרים. תמשיכו ככה.‬
‫מדהים. תודה.‬
‫פספסת נקודה. נסה שוב.‬
‫ראיתי גרוע מזה.‬
‫תודה.‬ ‫-הלוואי שיכולת לראות את זה, אימא.‬
‫זה כל מה שקיווית לו.‬
‫התראה של חמש דקות.‬
‫חמש דקות!‬ ‫-נצבע זה עתה.‬
‫כחול לשלום,‬
‫אדום לשמחה,‬
‫ירוק לפלא וצהוב‬ ‫כי זה גורם לעיניים שלי לדגדג.‬
‫אתה אוהב את זה?‬
‫זה לא קצת צעקני?‬
‫אני חושב שזה מושלם.‬ ‫-מת על זה.‬
‫האייל הזה לא יסיע את עצמו.‬
‫בסדר, הגיע הזמן. אין לנו הרבה זמן.‬
‫חג מולד שמח!‬
‫חג מולד שמח.‬
‫הנה, קח את זה.‬ ‫-לא, אני לא יכול.‬
‫אתה אחד מאיתנו עכשיו.‬
‫לא נוכל לתת לך‬ ‫לייצג את שדון-הלם בלבוש מרופט, נכון?‬
‫הם מעריצים אותך, אתה יודע.‬
‫כמו כולנו.‬
‫ולא רק כי אתה גבוה בצורה מוזרה.‬
‫קדימה. שדון-הלם הוא הבית שלך עכשיו.‬
‫צא לשם. תגרום לנו להתגאות.‬
‫זהו זה.‬
‫תודה על הכול.‬ ‫-תעוף בבטחה.‬
‫אנחנו נמשיך מכאן. נתראה בקרוב.‬
‫אנחנו סומכים על זה.‬
‫עצור!‬
‫אסור לבן האנוש הזה לעזוב את שדון-הלם.‬
‫אז הוא החזיר לנו את השדון הקטן.‬
‫הידד על זה.‬
‫אך מהו ילד אחד מול קהילה שלמה?‬
‫אסור לנו לאפשר למה שהרווחנו‬ ‫לעוור אותנו למה שאנו עלולים להפסיד.‬
‫הבית שלנו.‬
‫התרבות שלנו.‬
‫לא, זה לא ייתכן.‬
‫ילד…‬
‫מאיפה השגת את התליון הזה?‬
‫מאיפה השגת אותו?‬
‫מאימא שלי.‬
‫היא ענדה אותו כל חייה.‬
‫לא חשבתי שאראה אותו שוב.‬
‫לפני זמן רב…‬
‫ילדה אנושית הגיעה לכפר שלנו…‬
‫עייפה ואבודה.‬
‫אירחנו אותה.‬
‫היא הייתה אוהבת ואדיבה ו…‬
‫מלאת תקווה.‬
‫היא הפכה לחברה שלנו…‬
‫לחברה שלי…‬
‫עד היום שבו השלג נמס,‬ ‫והיא חזרה לביתה בדרום.‬
‫עם כיסים מלאים בשוקולד.‬
‫אז לשם נעלמו כל השוקולדים שלי.‬
‫למיטב זיכרוני, דימלזה,‬
‫הייתה תקופה שאהבת בני אנוש יותר מרובנו.‬
‫אבל היא עזבה בלי לומר מילה.‬
‫היא מעולם לא שכחה.‬
‫אימא שלי סיפרה לי‬ ‫את הסיפור על שדון-הלם בכל לילה.‬
‫הוא תמיד היה איתה.‬
‫לומי.‬
‫קראנו לה לומי.‬
‫לומי.‬
‫הילדה שבאה, אך לא יכלה להישאר לזמן רב.‬
‫אני רואה אותה.‬
‫אני רואה אותה בך.‬
‫אימי אמרה לי ששדון-הלם‬
‫הוא המקום הכי שמח ומלא תקווה בעולם.‬
‫והוא צריך להיות כזה שוב, במיוחד בחג המולד.‬
‫על שמו אני קרוי.‬
‫היא קראה לך…‬
‫היא קראה לך כריסמס.‬
‫עדיין יש לנו זמן לפני היום הגדול.‬
‫נוכל להפוך אותו להכי טוב אי פעם.‬
‫מוכן, חברי?‬
‫נולדתי מוכן.‬
‫התכוונת לאייל הצפון, נכון?‬
‫מהר יותר, בליצן, מהר!‬
‫נתראה בקרוב, חבר!‬
‫מעוף שמח, אבא כריסמס!‬
‫שם, בליצן! למטה.‬
‫אני חושב שהזנב שלי התעקם.‬
‫מי אתה?‬
‫מה יש בשק הזה?‬
‫תקווה וקסם ופלא.‬
‫שומרים!‬
‫חכה, מה שחיפשת,‬ ‫הגילוי שידליק מחדש את הניצוץ.‬
‫אה, זה.‬
‫די ויתרתי על זה.‬
‫אם רואים מספיק סוסים עם‬ ‫קרניים דבוקות לראשם, נהיים קצת ציניים.‬
‫רגע.‬
‫שומרים!‬
‫תפסיק להגיד את זה.‬
‫אני לא חושב שיש שם מישהו בכל מקרה.‬ ‫-רק תסתכל, בבקשה.‬
‫טוב, בסדר. תראה לי.‬
‫זה לא קסום במיוחד.‬
‫איך זה עובד?‬
‫נתחיל שם.‬
‫האם מלכים נותנים דחיפות?‬
‫המלך הזה כן.‬
‫איך נכנסת?‬
‫מה עכשיו?‬ ‫-תראה.‬
‫הו, הו, הו!‬
‫ניקולס הראה למלך שהמתנות הן לא העיקר.‬
‫למרות שהן נפלאות.‬
‫העיקר הוא מה שעומד מאחוריהן.‬
‫הנה אחת.‬
‫אנו נותנים מה שיש לנו‬ ‫כדי להראות שאכפת לנו.‬
‫ואז כולנו שותפים לשמחה.‬
‫והשמחה הזאת יכולה להפוך לתקווה,‬
‫בית אחד בכל פעם, ולהתפשט ברחבי הארץ.‬
‫ביקשתי משהו חדש.‬
‫הבאת לי משהו ששכחנו שכבר היה לנו.‬
‫תודה.‬
‫טוב, בהצלחה עם הכול.‬ ‫-להת'.‬
‫לאן אתה חושב שאתה הולך?‬ ‫-העבודה שלי הסתיימה. אז…‬
‫הסתיימה?‬
‫נתתי לך את הרעיון.‬ ‫הראיתי לך איך זה עובד.‬
‫עכשיו עליי למנות מישהו לנהל את זה.‬ ‫-נהדר.‬
‫נהדר. מתי תוכל להתחיל?‬
‫אני בקושי מכיר אותך, אבל נראה לי‬
‫שאם למישהו מגיע האושר האינסופי‬ ‫הכרוך בלאהוב ולהיות נאהב,‬
‫זה לך, ידידי הצעיר.‬
‫חוץ מזה, זה רק יום אחד בשנה.‬
‫איך נקרא לזה?‬
‫זה קל. יום ניקולס ומיקה העכבר המדבר.‬
‫יש לך עוד רעיונות?‬
‫אתה יודע למי עוד לא יזיק להאמין בקסם?‬
‫למי?‬
‫שודד!‬ ‫-בוא!‬
‫שודד!‬
‫פולש!‬ ‫-קדימה.‬
‫היי, דודה קרלוטה!‬
‫זה אני, ניקולס.‬
‫אני טס על אייל הצפון, והעכבר שלי מדבר.‬
‫טה-דה!‬
‫ותראי, הבאנו את העוזר שלנו, המלך.‬ ‫-שלום!‬
‫היי.‬
‫רק חזרתי כדי להגיד לך שקסם זה דבר אמיתי.‬
‫נכון. זה באמת נכון.‬
‫כיס.‬
‫אה כן, תבדקי בכיס שלך.‬
‫תודה, ניקולס!‬
‫השק היה כמעט ריק מצעצועים,‬
‫אבל בשביל ניקולס, ההרפתקה רק התחילה.‬
‫וכך היה שמלך,‬
‫עכבר,‬
‫אייל הצפון,‬
‫וילד בשם כריסמס‬
‫נעלמו בחזרה אל השמים.‬
‫אני לא מבין את זה.‬
‫אולי בשנה הבאה.‬
‫בחייך. זה פשוט. תשתמש ב…‬ ‫-רגע, אני יכול להבין לבד.‬
‫הבנתי.‬
‫אנחנו יכולים לשמוע עוד סיפור בקרוב?‬
‫ובכן, מתי שתצטרכו.‬
‫אולי מחר?‬
‫היי, למה אתם ערים?‬ ‫הייתם אמורים לישון מזמן.‬
‫אני חושב שבשנה הבאה‬ ‫ניתן לאבא כריסמס לבוא.‬
‫אוקיי. אז מה דעתכם…‬ ‫-אבא.‬
‫אני לא…‬
‫-זה תמיד ככה.‬
‫הלילה האפל ביותר יסתיים.‬
‫השמש תזרח, ובוקר חג המולד ישוב‬
‫ובו הכול וכל דבר יכולים לקרות.‬
‫אני…‬
‫אימא הייתה אוהבת את זה.‬
‫היא אף פעם לא תחזור, נכון?‬
‫לא, אבל אתה הזיכרון הכי טוב שלה עכשיו.‬
‫דודה רות'.‬ ‫-כן?‬
‫ככה באמת התחיל חג המולד?‬
‫זו חייבת להיות האמת.‬ ‫את מבינה, אני לעולם לא משקרת.‬
‫תרגום כתוביות: שלומית בכר‬