Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX A STUDIOCANAL UVÁDĚJÍ
Šťastné a veselé.
Dělám, co můžu.
No jo.
- Ani náhodou. Je strašná. - Není strašná.
- Je drsná. - Je lehce netaktní.
- A je stará. - Hrozně stará.
Nikoho jiného jsem nesehnal.
- Jdu spát. - Já taky.
- To ne. Uloží vás ona. - Ani náhodou.
Přivodí nám noční můry.
- Jsi nějak potichu, Mope. - Noční můry už mám.
Děti, vážně mě mrzí, že musím odejít do kanceláře,
ale budu co nejdřív zpátky.
Vaše maminka tetu zbožňovala, tak zkuste…
Ahoj.
Šmarjá, ty vypadáš hrozně.
Ahoj, teto Ruth. Taky tě rád vidím.
Kde máte stromeček?
- A vánoční výzdobu? - Letos neslavíme.
To je chyba.
Ahoj, děti.
Jak se máte?
Mají se skvěle.
Tak se mi ukažte.
To se dalo čekat. Pořád máte zlomená srdíčka.
- Já ne. - Ani já.
Já jo.
Ale maminku pořád miluje, i když je zlomené.
Mají se skvěle.
- Jsi už hodně stará. - To moc dobře vím.
Nechápu, proč musíme poslouchat všichni.
Protože vesmír je tvořen příběhy, ne atomy.
- To není pravda. - Je, protože já nikdy nelžu.
Teď si poslechnete pohádku,
pak půjdete spát a ráno budou Vánoce.
Ale my Vánoce nechceme.
Tak to už vím, co vám budu vyprávět.
Teď se všichni uvelebte,
protože začínám vyprávět.
Možná tomu nebudete věřit,
ale před dlouhou dobou nikdo Vánoce neznal.
A v té době, uprostřed lesa v zemi jménem Finsko,
žil obyčejný chlapec jménem Nikolas se svým otcem,
skromným dřevorubcem, který měl v tu chvíli plné ruce práce.
Chovej se jako les.
Nevím, co to znamená.
Znamená to, že se nemáš hýbat.
Až řeknu, tak poběžíš.
- Přestanu se chovat jako les? - Jo. Poběžíš, co nejrychleji to půjde.
Bez tebe nikam nejdu.
Pak poběžíme oba.
Rychle!
Utíkej!
Jakmile byla krize zažehnána,
Nikolas s otcem se vrátili do své chaloupky v lese.
Byly to těžké časy.
- Sotva měli na živobytí. - Počkej. Promiň, že do toho skáču.
Copak?
Kde má maminku?
Ta zemřela. Před dvěma lety.
A obávám se, že za to mohl ten medvěd.
Takže medvěd mu snědl maminku. Chápu.
Tenkrát byl život ve Finsku velmi nebezpečný.
Pořád je.
Navzdory těžkostem
v Nikolasovi dřímala naděje, hlavně před spaním.
- Tati, vyprávěj mi prosím ten příběh. - Už zase?
Proč ne?
Není to můj příběh.
Ale maminka tu už není.
Tak jo, budu ti vyprávět o Elfmágu.
Kdysi dávno, na místě ne tak odlišném od tohoto,
žila holčička jménem Jiskra.
Jednoho dne, když v lese sbírala žaludy,
se Jiskra ztratila.
Marně hledala cestu k domovu a jen se mu víc a víc vzdalovala.
Přes řeku, pod svitem měsíce,
přes špičatou horu,
až dolů kolem…
Kolem spících obrů.
Prošla kolem spících obrů a oblohou
až k místu, kde byl sníh jemný jako obláčky.
A co pak?
Jiskra byla k smrti vyčerpaná, když narazila na tajuplnou vesnici Elfmág.
Žili v ní elfové, ti nejšťastnější lidé světa.
Kouzelnějšího místa bys pohledal.
Jiskra tam zůstala do konce zimy
a pak se konečně vrátila domů na jih
s kapsami plnými čokolády.
Tomu příběhu věříš, viď?
Konec je přitažený za vlasy. Čokoláda by se roztekla.
Ale ten zbytek?
Ta kouzla a elfové?
Nikdy jsem je neviděl.
Ale věříš, že existují.
Tvá matka v ně věřila. A pro ni bylo věřit stejné jako vědět.
Co to bylo?
- Nějaký pískot. - Spíš zavrzání.
To byl určitě pískot.
- Tohle je trochu přehnané. - Ustup, Nikolasi.
Máme tu myš.
Otče, nech ho být!
Otče.
Bude nám krást jídlo.
Jaké jídlo?
Ne, přestaň!
Tady je. Máme ho.
Otče, prosím, nezabíjej ho.
Prosím tě.
Hodně jsem o tom přemýšlel a budu ti říkat Miika.
A naučím tě mluvit.
Chlapec.
Myš.
Maminka vždycky říkala,
že víra je půlka úspěchu.
Stromy.
Možná ne půlka, ale je to začátek.
A pak se jednoho dne stalo něco, co rozjasnilo dlouhou temnou zimu.
Pozvání od samotného krále.
Pozvánka byla jen pro ně dva,
ale Nikolas se rozhodl vzít s sebou někoho dalšího.
Setkáme se s králem, Miiko.
S králem.
- Nadšením ani nemluví. - Ať se moc neraduje.
Proč? Vždyť krále zbožňuješ.
Ano, samozřejmě.
Tenhle úžasný muž si všechno tohle zaslouží.
Ale to my taky. Všichni si to zaslouží.
- Vystačíme si s tím, co máme. - Nemáme skoro nic.
Máme jeden druhého.
A to je báječné.
Ale chci víc.
Jeho královská Výsost.
Dobrý den a děkuji, že jste přišli.
Jste v pořádku? Nechcete sklenku vody?
Jen zazvoním a přinesou vám ji.
Ne? Opravdu? Tak dobře.
Všichni víme, že čelíme těžkým časům. Opravdu těžkým časům.
Ani si nepamatuji, kdy jsem se naposledy usmál.
Není k tomu důvod.
Všichni jsme nešťastní.
Všem nám něco chybí a všichni víme, co to je.
- Systém zdravotní péče. - To by bylo skvělé.
Zajímavý nápad, ale…
Minimální mzdu!
Další téma k diskusi.
Spravedlivý systém vládnutí? Dost jídla pro lidi?
Dobře. Řeknu vám, co si myslím já, že nám schází.
Naděje. Všichni potřebujeme naději.
Kouzelnou jiskru, která nás všechny povzbudí.
Svolal jsem vás sem, protože jste mí nejzdatnější poddaní.
Vy ne.
A já vás chci požádat, abyste šli až na kraj našeho království.
Za jeho hranice.
A přinesli něco, co nám všem dá naději.
Vizionář.
Zrak celého našeho národa se bude upírat na vaši výpravu.
To ne.
Kdokoli se na ni vypraví, bude bohatě odměněn.
Čeká vás nebezpečná cesta.
Někteří z vás zemřou. Nejspíš většina.
Ale pokud uspějete, čeká vás obrovská odměna.
- Mám tě, Miiko! - Co to je?
Chopte se ho!
Odpusťte mu, pane.
Prosím vás.
Omlouvám se, Vaše Výsosti. Můj syn má hlavu v oblacích.
Šťastný člověk.
Co ti dal?
Dvě milá slova, která mě v zimě zahřejí.
Ne, kolik peněz ti dal?
Netuším.
To je půl koruny. Za to můžeš myšáka krmit celý týden.
Vidlička.
Šiška.
Lžíce.
Prosím, Miiko, řekni něco. Cokoli.
Andersi?
Ano, jsem to já.
To s tím medvědem bylo o fous. Díky za pomoc.
Musíme si promluvit. Můžeš ho poslat vedle?
- Nemáme žádné vedle. - Chci to slyšet.
Promluvíme si venku. Můžeš si půjčit mou čepici.
Zvládnu to.
O čem asi budou mluvit?
Nikolasi, rozhodl jsem se, že se na tu výpravu vydám.
Odejdeš?
Ne na dlouho. Na dva měsíce.
Dva měsíce?
Možná tři. Než se naděješ, budu zpátky.
- Bude to stát za to. - Přineseš světu naději?
Získám odměnu.
Není tou odměnou právě naděje a zázrak?
Odměnou jsou peníze,
které nám zajisti jídlo, teplé oblečení a tobě dobrý život.
Tvé matce jsem před smrtí slíbil, že ti zajistím lepší život.
Nikolasi, prosím.
Nikolasi!
Kam půjdeš?
Anders dává dohromady skupinu.
Vydáme se na sever, daleko na sever, abychom našli Elfmág.
- Elfmág! - Pokud existuje.
- Existuje. Jdu s vámi. - Ne, je to nebezpečné.
Budeme spát venku v zimě.
Zimu mám rád.
Za jezerem Seipajarvi
jsou jen ledové pláně, jezera a zasněžená pole.
Zasněžená pole miluju.
Pak už je cesta jen těžší. Proto tam nikdo nedošel.
To není proč. Neznají cestu.
Slova v příběhu jsou neurčitá a sotva si je pamatuješ.
Prosím, otče. Pomůžu vám. Vím to.
Prosím.
Vyrážím za úsvitu.
Budeš mi chybět, Vánoce.
Nevysvětlils mi, proč mi tak máma říkala.
Taky mi to nikdy neřekla.
Je to jen slovo. Nemusí nic znamenat.
Nejdražší bratře, děkuji ti za velkorysou nabídku
postarat se o tvé drahocenné dítě.
Kdo tu se mnou bude?
Čistá radost z času stráveného se synovcem budiž mi odměnou.
Ale pokud na tom trváš, určitě se na něčem dohodneme.
Neboj, napsal jsem sestře.
Podepsána tvá milující sestra.
Ne teta Carlotta!
Přece bys jí neodepřel tu radost. Žije sama.
Proč asi?
Bratře!
Páni. Tvou zprávou jsem byla velmi potěšena.
Myslel jsem si to.
Tu krásnou a dlouhou procházku sem k vám jsem si moc užila.
To bylo chytré postavit si chaloupku na opravdovém konci světa.
Nikolasi, tak ráda tě vidím.
A já tebe, teto Carlotto.
Říkej mi tetičko. Jsme jedna velká rodina.
Pospěšte si. Naložte to.
Rozluč se, dřevorubče.
Bude to stát za to.
Nic za to nestojí.
Dřevorubče, musíme jít.
Otče.
Tak jo. Můžeme.
Otče, počkej.
Tvůj nůž.
- Vezmi si ji. - Tu ti udělala maminka.
Říkala, že se jednou bude hodit.
Teď se hodí. Budeš v teple a bezpečí.
A slepý.
Mám tě rád.
Konečně. Takový hluk.
Teď jsme tu jen ty a já.
Teta Carlotta se proměnila přesně v…
Počkej.
Ano?
- Uvidí zas svého tatínka? - Ano.
Slibuješ?
Nikdy nelžu. Můžu pokračovat?
Pospěš si.
Tak jo. Teta Carlotta se proměnila přesně v to, čeho se Nikolas obával.
Ven! Rychle! Vypadni, ty zvíře!
První pravidlo zní, že tu nesmíš spát. Chci své soukromí.
- Venku je zima… - Neodmlouvej.
- Neod… - Neodmlouvej!
- Je tu zima. - Zvykej si.
Druhé pravidlo zní, že tu nebudou žádné krysy.
Není to krysa. Je to myš.
Je to odporná miniaturní krysa!
- Nech ho na pokoji! - Au! Ty odporná stvůro!
Miiko! Ne, Miiko!
A taky žádná shnilá zelenina!
Má tuřínová panenka.
Tu mi udělala maminka.
Podívej se, má obličej.
„Podívej se, má obličej.“ Zapomněla jsem, jak nenávidím děti.
Vidíš to, Miiko? Teď si musíš něco přát.
Přeji si, aby tatínek uspěl a donesl zpátky něco kouzelného.
Potřebujeme to.
Pro ty, kdo čekají, se čas vleče.
Nikolas čekal a byl čím dál hubenější.
To ty děláš ten šílený zvuk?
To je můj žaludek, teto.
Přestaň si stěžovat. Mám větší hlad než ty.
- Jíš mou snídani. - A vůbec mi nechutná.
I sníh má víc chuti.
Proč tu nemůžete mít něco dobrého jako třeba marcipán nebo dort?
Čokoládu.
Proč nemůžu mít čokoládu?
Takové věci se neobjeví jen tak.
Ale bylo by skvělé, kdyby to tak bylo.
Domov není místo.
Je to pocit.
Z dnů byly týdny a po otci ani vidu, ani slechu.
Nikolas začal přemítat, zda ten pocit ještě někdy zažije.
Nikolasi.
Tady jsi.
Uvařila jsem ti polévku.
Vážně?
Co v ní je?
Láska.
Ano, to je ono.
Jen jez.
- Neměla jsem sem chodit. - Kdykoli se můžeš vrátit.
Mám Miiku a tuřínovou panenku od maminky.
Zvládnu to.
Je vtipné, že o tom mluvíš.
Ne! Jak jsi jen mohla?
Jsi sentimentální hlupák. Jako tvoje matka.
Opovaž se o ní takhle mluvit! Byla hodná a starostlivá…
A hloupá! Jako tvůj otec, který se honí v lese za pohádkou,
která ho taky zabije.
Všichni ví, že elfové neexistují.
To není pravda.
A Elfmág je také vymyšlený.
- Ne! - Dej tu věc pryč z domu!
- Ne! - Ty malej spratku!
Je zničená.
Přes řeku,
pod svitem měsíce,
přes špičatou horu,
kolem spících obrů…
Elfmág.
A najednou měl Nikolas svůj cíl.
Svou misi.
Půjdu hledat tatínka, Miiko, a dám mu tu mapu.
Je to dlouhá a nebezpečná cesta na daleký sever. Možná nepřežijeme.
Nemusíš se mnou jít.
Někdy jsem rád, že mi nerozumíš.
Stromy.
- Ti dva se vydali na cestu. - Stromy.
Pryč od trápení a vstříc dosud nepoznanému.
Na daleký sever.
Haló, chlapče!
Dobré ráno.
Kam máš namířeno, tajemný chlapče s myší na rameni?
Jdu pomoct svému otci. Vydal se s ostatními na daleký sever.
Jsi moc malý na to, abys někomu pomohl.
A daleký server je nebezpečné místo.
Není. Vydali se najít Elfmág.
Nikdy ničemu nevěř, a už vůbec ne pohádkám
o kouzelných městech s malými a spokojenými človíčky.
Radši skoč z mostu. Bude to bolet míň.
Jen s mapou, která ho vedla, Nikolas pokračoval za svým cílem.
Promrzlý a hladový.
Slova staré ženy mu zněla v uších.
Že se spletla, Miiko?
Najdeme ho. Vím, že ho najdeme.
Jenom…
se tam musíme dostat.
Tudy.
Věříš na kouzla, Miiko?
Protože já už asi ne.
Jestli je chvíle, kdy bys mohl dokázat, že kouzla jsou skutečná a úžasná,
tak právě teď.
Chlapec.
Myš. Strom. Míč. Lžíce. Hm.
Miiko, ty mluvíš?
Samozřejmě, že mluvím. A taky létám.
Vtipkuju. Létat neumím.
- To by bylo divný. - Proč mluvíš až teď?
Učil jsem se skládat věty,
což s tvým systémem učení po jednom slově trvalo celou věčnost.
Můžeme si promluvit o něčem opravdu důležitém?
- O čem? - O sýru. Opravdu existuje?
Nikdy jsem ho neviděl, ale věřím, že existuje.
Radši bych ho ochutnal, než na něj jen věřil, ale…
Tohle je oheň, viď?
Stromy.
Procházíme se zasněženými stromy.
Co to je? Aha, veverka.
Mrtvá, zmrzlá veverka.
To je fakt divný slovo. Veverka.
Ahoj, jsem malá veverka.
Jak se říká té velké děsivé věci,
která má čtyři nohy a na hlavě rohy?
- Jak se to jmenuje? - Nevím. Asi sob?
- Jo, to je ono. Sob. - Proč se ptáš.
Jen proto, že jeden se řítí přímo na nás.
Zvedni mě! Utíkej!
Drž se, Miiko.
- Asi je raněný. - No a co?
Podívej se, šíp.
Ignoruj to. Určitě sám vypadne.
- Nech to být. Není to naše starost. - To nejde.
- Teď je to naše starost. - Klid.
Uklidni se. Nic ti neudělám.
Vidíš?
Tak jo. Neublížím ti. Neboj se.
- Na obličej? Vážně? - Neboj.
Anders, lovec.
Připraven? Na tři.
Jedna, dva…
Neboj se. To bude dobré.
Vidíš, nemusíš se ničeho bát.
Hodnej sob. Měj se hezky.
Měj se, kámo.
To dopadlo líp, než jsem čekal. Myslel jsem, že je po nás.
Kšá!
Nechceš se nás držet. Máme před sebou dlouhou cestu.
Mám si na tebe vylézt?
- Co se děje? - To bylo „ano“ v sobím jazyce.
- Radši bych to nedělal. - Asi nemáme na výběr.
Proč jsi mě učil mluvit, když neposloucháš?
Ne, to rozhodně… Tak jo, lezeme na něj.
Hele, Miiko!
Špičatá hora.
Už tam budeme.
Nemůžu ti říkat jen „sobe“. Musím ti dát jméno.
To není dobrý nápad. Mě pojmenoval Miika.
Když jsem byl malý, chodil jsem s mámou sáňkovat k jezeru Blesk.
- Co si o tom myslíš? - O čem? O jezeru? O Bleskovi? O obou?
Myslíš obě slova? To mi přijde trochu moc.
Kupředu, můj věrný Jezero Blesku.
- Miiko. - Co?
Podívej se.
Spící obři.
- Blížíme se. - K čemu?
K Elfmágu.
K mému otci.
Ale na druhé straně hory
na ně čekalo jen obrovské množství sněhu.
Po Elfmágu nebylo ani vidu, ani slechu.
Nechápu to.
Museli jsme špatně zahnout. Nic tu není.
Nic tu není?
Co tím chceš říct? To nebyl tvůj plán?
Co budeme dělat, Nikolasi? Počkej.
Nikolasi, co budeme dělat?
Blesku, tamhle!
A pak se stalo něco strašného.
Tatínku.
To je jeho nůž?
Nikolas cítil, jak ho tíží pochybnosti.
Cíl se mu vzdálil ještě víc.
Nikolasi, co se děje?
Snažil jsem se ho najít, ale nepovedlo se mi to.
Teplota prudce poklesla.
Jsem unavený.
Začal mrznout i vzduch.
Nikolasi.
Nikolasův srdeční tep se zpomalil.
Bylo čím dál těžší se znovu nadechnout.
Udělal všechno, co mohl.
Ale nestačilo to.
Co myslíte, děti? Pro dnešek skončíme? Už je dost pozdě.
Můžu se vrátit příští rok.
Dělám si legraci. Pokračujeme.
Nikolas tam ležel ve sněhu.
Zmrzlý a zapomenutý.
Nikolasi, probuď se.
Nikolasi! Haló!
Když tu se náhle ozval hluk.
Slyšíš to? Někdo sem jde.
Pomůžou nám. Nikolasi, jsme zachráněni. Jsme…
Jsme v pytli.
Podívej se na ty divné uši, dědo.
Na lidské uši si musíš zvyknout.
To je člověk? A nesní nás?
Ne, nemusíš se bát.
- Ale co to s tím… - Musíme pomáhat těm, kdo to potřebují.
I když to jsou lidé.
Kde jsem? Kdo jste?
Jsem Nůšenka.
A já Otec Topo.
Nůšenčin pra-praděda. Teda jestli tomu uvěříš.
Jsem mrtvý?
Ne, dědeček tě zachránil kouzlem Doufix.
- Co je Doufix? - Jo, co to je?
Doufix je kouzlo naděje.
Přál jsem si, abys byl silný, aby ti bylo teplo a byls vždy v bezpečí.
Vždy v bezpečí? To není možné.
To slovo se u nás nikdy nesmí vyslovit.
Nemožnost je pouze možnost, které zatím nerozumíš.
Ale teď se od tebe musíme držet co nejdál.
A ty musíš opustit Elfmág.
Elfmág? Tu elfí vesnici? Vždyť tam ještě ani nejsem.
Hlupáčku.
Vždyť jsme na začátku ulice Sedm zatáček,
nejdelší ulice v Elfmágu.
Promiňte, ale jsme uprostřed ničeho.
Je tu jen sníh.
On je slepý?
Neví, jak se koukat.
Počkat. Kvůli Elfmágu jsem riskoval vše.
Musím ho vidět. Aspoň jednou.
Když chceš něco vidět…
musíš v to věřit.
Opravdu věřit.
No tak.
Pořádně se snaž
a zkus vidět to, co hledáš.
No tak.
Musíš věřit.
Elfmág.
To jsem ale blázen. Co to je?
Elfmág.
- Koukni na to. - Je to neskutečné.
Nebudu ti lhát. Nevěřil jsem, že to vyjde.
Tak jo. Viděls náš domov,
tak si vezmi svého soba a myš a odejděte.
Ať hledáš cokoli, tady to nenajdeš.
Hledám svého otce. Ušel jsem dlouhou cestu, abych mu dal tu čepici.
- Z cesty. Pohyb. - Rychle.
Už teď máme zpoždění.
- Tudy. - Zpátky do práce!
Proč se schováváme?
Teď ne.
DENÍK SNÍH MALÝ KIP STÁLE NEZVĚSTNÝ
- Kdo je Malý Kip? - Cože?
Kdo je Malý Kip?
Hej, hlupáku!
Musíme jít.
Zastavte ji!
- Tudy. - Přestaň se usmívat!
Nahoru.
Nerozumím tomu.
Elfmág má být nejšťastnější a nejkouzelnější místo na světě.
- Bývalo. - A zase bude.
- My z Odboje tomu věříme. - Z Odboje?
Co tím myslíte?
Rychle, dovnitř.
Dovnitř.
Poslouchej, člověče…
až půjdeš dovnitř, tak…
No, uvidíš.
Kam mám jít?
Dej mi ruku.
Veselé Vánoce!
Ještě se zatočíme!
Veselé Vánoce!
Tak tady to máš.
Veselé!
- Tak tohle je Odboj. - Proti zdravému rozumu?
Veselé Vánoce!
Nikolasi, co je tohle?
To je dortové město!
To je neuvěřitelné. Ahoj, krásko.
Počkej tu, hned se vrátím.
Netuším, co ty Vánoce jsou, ale líbí se mi to.
Nikolasi, právě jsem snědl židli.
Neboj, to sklo je z cukru. Nic mi není a mám plné bříško.
- Dej si. Jsou výborné. - Už jsem plnej.
Veselé Vánoce!
- To je výborný. - Dej mi kousnout.
- Otče Topo? - Ano.
Mluvili o Vánocích?
Ano, tohle je vánoční oslava.
A co jsou Vánoce? Tak mi říkávala maminka.
Co prosím?
Ty nevíš, co jsou Vánoce?
- Ne. - Omlouvám se za něj.
Je to prosťáček. Vánoce je město vyrobené z dortu, že jo?
To je to nejsmutnější, co jsem ve svém životě slyšela.
Vánoce jsou nejkrásnějším dnem. Dnem naplněným laskavostí.
A prozářeným úsměvy.
Dnem, ve kterém je nejdůležitější dobré srdce.
A proto jim nedovolíme, aby nám je vzali.
Stačí, Nůšenko.
Bavme se o jednodušších věcech.
My už ti svá jména řekli, tak teď nám řekněte ta svoje.
- Jsem Miika. - Já Nikolas.
To mi zlepšilo náladu. Zní to jako Nekilas.
Máš pravdu. Zní to jako Nekilas.
Nekilas. Fuj.
A Nekilas je špatný, protože…
Je to smradlavá klobása, kterou jí trollové.
Trollové taky existují?
Zátah! Utíkejte!
- Utíkejte! - Všichni k zemi!
- Slyšeli jste ho. K zemi. - Přestaň tím na mě mířit.
Promiň, mami.
Co se děje?
Ty fámy jsou pravdivé.
Pořád jsou tu elfové, kteří pořádají večírky.
- Matko Vodal… - Ticho!
Copak jste se nepoučili?
Copak po těch několika protrpěných měsících nejste ani o fous moudřejší?
Hodláte nová pravidla naprosto igno…
Kdo, nebo spíš co, to je?
- Já… - Jsem Miika, mami.
- Copak jsi nikdy neviděla myš? - Viděla. S tebou nemluvím.
- Omlouvám se, ale nebylo to jasné. - Jsem Nikolas.
Jsem člověk.
To taky vidím. Ale nemůžu tomu uvěřit.
Otče Topo, pokud se nemýlím, což se nikdy neděje,
účastnil jste se minulé schůze rady.
Ano, účastnil.
Byla to ta schůze, na které jsme představili nová pravidla.
To nejdůležitější a to, které se nesmí porušit, bylo,
že sem nesmíte nikdy přivést člověka.
Ale já jsem ho nepřivedl.
Našel jsem ho.
- Byl na pokraji smrti. - Aha.
Tak jsem ho zachránil kouzlem naděje.
Použil jste Doufix.
Na člověka.
Trošičku.
Takové bláznovství!
Kdo ví, jaké síle jste dal průchod?
Byl to jediný způsob, jak ho zachránit.
Nezapomínejme na to, jaké to bylo předtím.
Jsme elfové.
Své schopnosti využíváme pro dobro.
A k čemu nám to bude, až na nás zaútočí?
Musíme se přizpůsobit.
Musíme poslat jasnou zprávu,
že nikdo cizí sem už nesmí vkročit.
Na tomto místě jste mi svěřili tuto hůl.
Zvolili mě vládkyní Elfmágu.
Popravdě, Matko Vodal…
Ticho!
Člověče, teď mi řekni, proč jsi tady.
- Hledám svého otce. - Otce?
Ano, přišel do Elfmágu, aby našel něco kouzelného.
To nemusí vědět.
A necestoval náhodou se skupinou mužů?
Ano. Viděla jste ho? Našel Elfmág?
Ano, byl tady. Byl jedním z nich.
Co jste mu udělala?
Věřila jsem mu.
My všichni.
A proč taky ne?
Člověk nás už jednou navštívil.
Příliš krátce.
A její návštěva byla radostná.
Roky jsme čekali a chtěli přivítat ty, kdo najdou cestu do Elfmágu.
Ukázat jim dobrou vůli,
která, jak tito muži dokázali, byla jen jiným názvem pro slabost.
O čem to mluvíte?
Mluvím o našem Malém Kipovi.
Kdo je Malý Kip?
Jeho rodiče jsou tady. Zeptej se jich.
Řekněte mi prosím, co ti muži udělali.
Mluvte! Odpovězte mu!
- Odvedli našeho chlapce. - Unesli Malého Kipa.
Ne! To nemůže být pravda. Otec by nikdy nic takového neudělal.
Přesto to udělal.
Proto jsem při volbách vystupovala
s mottem „Elfové pro elfy“.
Už žádné večírky, při kterých nejsme ostražití.
Už žádná lehkomyslnost.
Žádný zpěv.
A naprostý zákaz dupáku!
Už žádná laskavost.
Žádná radost.
Žádné Vánoce.
Stráže, odveďte ho do věže!
Pohyb.
Dej mi to.
- Miiko. - Co je?
- Uteč, dokud můžeš. - Ne, neopustím tě.
Nevíme, co nás v té věži čeká.
Neopu… Počkej, co by nás tam mohlo čekat?
Možná mučení, rozčtvrcení nebo dokonce smrt.
Co to je? No tak!
- Nikolasi! - Miiko!
Měl u sebe myš.
Pohyb. Teď tam budeš sám.
Padej do těch dveří.
Kam mě vedete?
Dovnitř!
Nechte mě najít svého otce. Všechno se vysvětlí.
Prosím vás! Říkám pravdu!
„Prosím vás! Říkám pravdu!“
O pravdě nevíš vůbec nic.
Vlastně nikdo.
Mé osamělé srdce je toho důkazem.
Ty jsi elf?
Ne. Fuj. Jsem víla.
Pravdomluvka.
Lžeš. Nic takového neexistuje.
Nemůžu lhát. Jsem víla pravdy. Dostala bych se do problémů.
Lhaní a vybuchování lidí, ale…
Cože?
No, někomu dám do pusy list třaskavce
a za 12 sekund vybuchnou.
Musím najít svého otce. Pomůžeš mi?
Mohla bych, ale nechci.
Říkám ti, že nikdy nelžu. Záchrana tvého otce nezní zábavně.
A co Malý Kip? Co o něm víš?
Má legrační jméno.
- Lidé ho unesli… - Celé je to nedorozumění.
Kdybych našel otce, vyřešilo by se to.
To zní nudně. Ještěže jsme tu zamčení.
- Hele, podrž to. - Cože?
- Au! - Říkám tomu bouchavky.
Nejsou tak silné jako třaskavec, ale i tak jsou zábavné.
- Proč jsi to udělala? - Kvůli trollovi.
- Jakému trollovi? - Tomu za tebou.
Zmáčkni ho, až mu vybuchne hlava,
vysaj všechnu šťávu a pak ho celého sněz.
Jsi normální?
Promiň. Nemůžu si pomoct.
Můžeš mi pomoct?
Myslel jsem, že nesmíš lhát.
Mám poslední list třaskavce, ale je na speciální příležitost.
A ta je právě teď. Chce mě sežrat.
Tak jo, dobře.
Vezmi si to!
Dej mu to do tlamy!
Deset.
Devět, osm, sedm, šest…
Drž se mě.
Tři, dva…
Letíme!
- Spíš nepadáme. Tebe teď někdo očaroval? - Kouzlem Doufix. Nevím, co dělá.
Doufix je nudné elfí kouzlo. Funguje, jen když myslíš na dobré věci.
Myslel jsem na ty, které mám rád. Na maminku, tatínka a Miiku.
- Kdo je Miika? - Moje myška.
Super! Ještě jsem nezkoušela vybuchnout myš.
- Co se děje teď? - Asi jsem to pokazila.
- Myslím na hezké věci. - Já na mrtvou myš.
Teď na ni myslím taky.
Kde jsou?
- Pojďte! Rychle! - Pohyb!
- Rychle! - Uhněte!
Viděl je někdo?
- Pojď. - Proč?
- Kde jsou? - Haló! Jsem tady!
- Co děláš? - Na střeše. Tamhle jsou.
- Ne! Co kdybys chvilku mlčela? - Kéž by to šlo.
Víš, kolik lidí touží po přátelích, kteří mluví jen pravdu?
- Moc asi ne. - Nikdo, lidské mládě.
Nemůžu ti říkat lidské mládě,
i když jsi jeho skvělým příkladem.
Co si budeme povídat. Nejsem v situaci, abych od sebe odháněla přátele.
Takže, nový kamaráde, jak ti mám říkat?
Maminka mi říkávala Vánoce, ale ostatní mi říkají Nikolas.
Suma sumárum, lidé jsou nebezpečná zvířata
a nesmíte jim nikdy věřit.
Takže, co byste dělali, kdybyste viděli člověka?
Přesně tak.
Musíte mi pomoct utéct.
Upřímně řečeno, nemusíte.
Je mou povinností chránit studenty před těmi, kdo jim chtějí ublížit.
Jako ti, co unesli Malého Kipa.
Ne, prosím.
Když mi pomůžete utéct,
najdu Malého Kipa a přivedu ho zpátky do Elfmágu.
- Otevřete dveře. - Věřte mi. Říkám pravdu.
Otevřete! To je rozkaz!
- Ustup. - Proč?
Rychle!
Běžte a přiveďte Malého Kipa!
A dost!
Je tu nějaký člověk?
Můžu si odskočit?
- Co ty? Jsi člověk? - Ne.
Tady dobrý.
Prohledejte všechny domy!
Tudy.
- Tudy. - Zkontrolujeme zvon.
Nikolasi!
Neboj, toho soba znám.
Díky, Nůšenko. Ahoj, Blesku. Taky jsi mi chyběl.
- Tamhle jsou! - Ale ne.
- Máme je! - Jedeme.
- Nesmí utéct! - Rychle!
- Chyť se! - Rychle! Za nimi!
- Rychle, Blesku! - Pozor, prcku!
- Zlom vaz, smradlavá klobáso! - Nikolasi! Tady!
Miiko!
- Miiko, chyběls mi. - Ani nevíš, jak ty mně.
- To je víla Pravdomluvka. - Co?
Ne! Nedovolte jim uniknout!
Není na vílu veliká?
- Co prosím? - Nehádejte se.
Tohle je taky kamarád?
Zastavte ho!
Blesku, tudy.
- Ne! Chytil mě! - Skloň hlavu.
- Je pryč - Už tam budeme.
- To ne. - A máme vás.
- Dolů! - Dolů!
Obklíčili jsme je.
Utvořte kruh.
- Jsou všude. - A máme vás.
- Utáhněte smyčku. - Slezte! Hned!
Netušíte, jak je náročné mít takovou moc.
Počkej!
Ano?
Zajmou ho?
- Co prosím? - Umře?
- Protože jestli umře, tak přestaň. - To nezvládneme.
Zvládli byste to.
Zvládnete cokoli, protože jste už zvládli všechno.
Nikolas byl obklíčený.
Ať se podíval kamkoli, elfové mu blokovali cestu.
Nesmí mě znovu chytit.
Naštěstí mám ještě pár triků.
Tím myslím doma vyrobené výbušniny.
- Cože? - Chopte se jich!
- Zakryj si uši. - Proč?
K zemi!
- Blesku… utíkej! - Dávejte pozor! Jsou tady!
- Bránu! Zavřete bránu! - Ano, Matko Vodal!
- Stůjte! - To nezvládneme!
Co děláš?
Zastavím bránu. Ty jeď.
- Bez tebe nemůžu. - Ale můžeme.
- Na ně! - Kupředu.
Měl bys jít. Tohle bude hlasitý.
Chyťte je!
Běž a najdi svého otce!
Ne! Utíká nám!
- Utíkej, Blesku. - Nenechte ho utéct!
Za ním, hlupáci!
Co děláte?
Celý den strávili tři přátelé hledáním.
Jeli přes hory, potoky i zamrzlá jezera.
Nikolas doufal, že v té divočině
najde svého otce
a vyřeší záhadu…
- No tak, Blesku. - …ztraceného dítěte.
Kouř.
- Miiko? - Ano?
- Podívej se na to. - Nit. Tušíš, kam vede?
Ne, ale někam vést musí.
Hned jsem klidnější.
Malý Kipe.
Vím, že se bojíš. Taky se bojím.
Ale pomůžu ti.
- To byl nejjednodušší úlovek. - To teda.
Bylo to, jak chytit králíka.
Je tu hodně ptáků.
- Je rychlý. - Už mlčím.
Všichni víte, jak chutná zajíc.
Záleží na tom, který slib dodržíš.
Ten, cos dál králi, nebo ten, cos dal synovi.
Už brzy.
Radši buď ticho, nebo…
Ani se nehni.
Kdo jsi?
Mluv, nebo zemřeš.
Ztratil jsem se v lese. Nechci dělat žádné problémy.
Něco máš za lubem. Řekni mi to, nebo tě provrtám svým šípem.
Hej! Co se tu děje?
Tenhle kluk se tu potuloval.
Co tu děláš, chlapče? Kdo jsi?
- Co tu děláš? - Kdo jsi?
Ty jsi Joelův syn.
Kde je můj otec?
Nikolasi?
Jsi to ty?
Otče.
Co tady děláš?
Hledal jsem tě.
O únosu elfa jsi nemluvil.
Chtěl jsi získat důkaz o Elfmágu.
A není lepšího důkazu než opravdový elf.
Donutili tě k tomu, viď? Otče, řekni mi prosím, že to tak bylo.
- Je to pro naše dobro, Nikolasi. - Ne.
Král chtěl naději. V tomhle žádnou naději nevidím.
Můžeme ho odvézt zpět do Elfmágu.
Zpátky domů.
Budou mít radost.
Možná vás všechny odmění.
Dobré srdce je lepší než peníze.
Lepší než cokoli.
A pokud jsi na to zapomněl, tak jsi zapomněl i na maminku.
Dostanu tě odsud, Kipe.
- Joele, uhni. - Je to můj syn.
Chce pustit toho elfa.
- Tak ho taky svážeme. - Otče.
- Tak pevně, aby neutekl. - Otče.
Ticho!
Dobře. Svažte ho.
- A toho soba taky. - Otče, co děláš?
Otče! Prosím tě!
Otče!
- Blesku! - Klid!
- Klídek. - Nechte ho!
Chyť ho. Drž ho.
Jestli mu ublížíš, vykoušu ti oči.
Tys to dokázal! Naučils ho mluvit.
Jo. Dokázal. Je úžasný.
Nedívej se na mě tak, synu. Dělám to nejlepší, co můžu.
To nejlepší?
Upřímně.
Člověka můžeš soudit.
- Hlavně když tě při prvním setkání… - Mlč, Miiko.
…ohrožuje sekyrou.
- Buď potichu. - Co to děláš?
- Pojď za mnou. - Ne. Proč bychom to dělali?
No tak! Nikolasi!
Tohle byl hloupý nápad. Neměl jsi utíkat a přijít sem.
Ale jsi můj syn a já za tebou vždycky budu stát.
Proč se usmíváš?
Protože máš stále dobré srdce.
Pojď, Malý Kipe.
Mám plán.
Vezmeš soba a Kipa do Elfmágu.
Pak pokračuj na jih, až dorazíš k naší chaloupce.
- Utíkají! - Běžte!
Utíkají!
- Vstávejte! - Nikolasi!
- Rychle! Joele! - Jeď, synu.
- Ne bez tebe! - Rychle!
Pospěšte si! Jdeme! Rychle!
- Utíkají. - Mají toho elfa.
Joele! Nikolasi!
Tentokrát neminu!
Rychleji, Blesku.
Blíž!
Joele! Měli jsme dohodu!
Nesmí nám utéct!
Ujíždějí nám.
Utíkejte! Joele!
Musíme jet rychleji!
Nejedeme dost rychle, Blesku!
Nikolasi! Před námi!
No tak, Blesku! Dřímá v tobě kouzlo.
To je ono! Skvěle!
Táhnu vás dolů!
Už tam budeme! Rychle, Blesku!
Leť, Blesku. Prosím tě, leť!
- Ne, otče. - Mám tě rád, Nikolasi.
- Tatínku, ne! - Máš v sobě tolik dobra.
A nad to není.
Tatínku, ne!
Tatínku, ne! Tatínku!
Tatínku, prosím tě!
Ne, tatínku!
Tatínku!
- To je ten nejhorší příběh na světě! - Ještě jsem neskončila.
Teď už to nemůže mít šťastný konec.
Ani nemusí.
Štěstí není povinné a nic nikdy nekončí.
No, tak šťastné a veselé Vánoce.
Teto Ruth?
Copak, Mope?
Chudák Nikolas.
To jo. Ta bolest v jeho srdci byla nepředstavitelná.
Smutek je cena, kterou platíme za lásku.
Ale i tak za to láska stojí.
Nikolasi…
je mi to moc líto.
Teď však musel Nikolas všechno napravit
a vrátit Malého Kipa domů do Elfmágu.
Poslouchej mě.
Vím, že si myslíš, že byl můj otec zlý, ale měl v sobě i dobro.
Lidé jsou komplikovaní.
Nikolas našel ulice Elfmágu opuštěné.
Po elfech ani památky.
Matko Harkers, za ohavné zločiny proti elfům
jsi tímto doživotně vyhoštěna.
Můžete nás potrestat,
ale nikdy nám nemůžete vzít naši víru.
Tohle je náš domov.
A dost!
Všichni jste vyhoštěni!
To nemůžete!
Právě se stalo.
Nemůžu vám dovolit ohrožovat a narušovat naše životy.
Zapomněli jste snad, co se stalo Malému Kipovi?
Proč se ho nezeptáte sama?
Nečekejte žádný velký projev.
Tak to je asi všechno.
Jestli je Malý Kip naživu…
pak je naživu i naděje!
Díkybohu!
Počkat!
Dejte ho dolů. Přiveďte ho.
Ať žije Kip!
Musíme se přizpůsobit.
Stůjte! Rozkazuji vám to!
- Co říkal? - Zatím nic. Jenom zaklepal.
Jsem napnutý.
Co se děje?
Můj chlapče!
Mrzí mě to, mami.
O tom si promluvíme, až se vrátí tvůj otec.
Našels otce, viď?
Poslouchej.
Jediná jednoduchá a jasná věc v životě je pravda.
Ale taky může bolet.
A přestane to někdy?
Ne.
Nemohlas jednou zalhat?
Ale naučíš se s tím žít.
A taky tě to posílí.
A to je pravda.
Pořád nerozumím tomu, jak jsi to dokázal.
Vezmi to postupně od…
Zachránils nám syna.
- To by udělal každý. - Ale jen tys to dokázal.
Nedělej hrdinu. Přijmi to.
Jsme pouhými výrobci káč.
Je příliš skromný.
Vyrábějí nejlepší káči.
Vážíme si tvého skutku a máme pro tebe výběr našich nejlepších výrobků.
Jednu hračku jsem měl.
Tuřínovou panenku.
- Vyrobila mi ji maminka. - Smutný příběh.
- Snědl ji. - Všichni něčeho litujeme.
Jen jednu hračku?
Díky ní jsem cítil radost i lásku.
Dítě víc nepotřebuje.
- Počkat. - Co je?
Mohl byste udělat víc? Mnohem víc.
- Ano, ale… - Vše, co máte.
Věci, co se lesknou, skládají, natáčí.
- A půjčím si tuhle záclonu. - Uneseme dalšího elfa?
- Ne. Tohle je větší, mnohem větší. - Obchod se závěsy?
- Tak jo, jdeme. - Nemáme čas.
- A já nemám sýr. - Proč jsi něco neřekl? Dělám domácí.
Vezmi si mě.
Nebojte se, poháním to kolo.
Kola jdou na stranu.
- Díky. Perfektní. - Další kola.
Přesně tak. Vedete si skvěle. Jen tak dál.
Skvělé. Díky.
Nenatřel jsi to celé. Zkus to znovu.
Ale viděla jsem horší.
- Díky. - Kéž bys to viděla, maminko.
Přesně takhle sis to přála.
Zbývá nám pět minut.
- Pět minut. - Čerstvé natřená.
Modrá je mír,
červená je radost,
zelená je zázrak a žlutá, protože ji mám ráda.
Líbí se ti?
Trochu křiklavé, ne?
- Dokonalé. - Krása.
Ten sob to sám nezvládne.
Tak jo, jdeme na to. Nemáme moc času.
Veselé Vánoce!
- Na, vezmi si to. - To nejde.
Jsi teď jedním z nás.
Nemůžeš reprezentovat Elfmág v tomhle ošuntělém oblečení.
Vzhlížejí k tobě.
My všichni.
A nejen kvůli tomu, že jsi tak vysoký.
Jen do toho. Elfmág je odteď tvým domovem.
Jeď a ať jsme na tebe hrdí.
Tady to je.
- Díky za vše. - Šťastný let.
Zvládneme to. Brzy na viděnou.
Spoléháme na to.
Stůj!
Ten člověk nesmí opustit Elfmág.
Ano, vrátil nám zpátky malého elfa.
Gratuluju.
Ale co zmůže jeden chlapec proti celé komunitě?
Nedopusťme, aby nás to, co jsme získali, zaslepilo před tím, co můžeme ztratit.
Náš domov.
Naši kulturu.
To není možné.
Chlapče, kde jsi vzal ten přívěsek?
Kdes ho vzal?
Má matka.
Celý život ho nosila.
Nenapadlo mě, že ho ještě uvidím.
Před dávnou dobou…
došla do naší vesnice malá lidská dívka…
unavená a ztracená.
Přijali jsme ji.
Byla milující, měla dobré srdce a čišela z ní naděje.
Byla naší přítelkyní…
mojí přítelkyní…
Pak roztál sníh a ona se vrátila domů na jih.
S kapsami plnými čokolády.
Tak tam zmizela má čokoláda.
Pokud si vzpomínám, Dimelzo,
kdysi jsi měla lidi ráda víc než kdokoli jiný.
Ale ona odešla beze slov.
Nikdy nezapomněla.
O Elfmágu mi vyprávěla každý večer.
Měla ho vždy u sebe.
Jiskra.
Tak jsme jí říkali.
Jiskra.
Dívka, která přišla, ale nemohla zůstat na dlouho.
Vidím ji.
Vidím ji v tobě.
Maminka říkala, že Elfmág
je to nejšťastnější místo na světě plné naděje.
A tak by tomu mělo být zas. Hlavně na Vánoce.
Tak mi říkala.
Říkala ti… Říkala ti Vánoce?
Pořád nám do toho velkého dne zbývá trochu času.
Můžou to být ty nejkrásnější Vánoce.
Můžeme, příteli?
To si piš.
Mluvils k sobovi, viď?
Rychleji, Blesku!
Brzy na viděnou!
Šťastný let, Nikolasi!
Tamhle, Blesku. Dole!
Ohnul jsem si ocas.
Kdo jsi?
Co máš v tom pytli?
Naději, kouzlo a zázrak.
Stráže!
Počkejte. Mám to, co jste hledal. To, co znovu zažehne jiskru naděje.
Jo tohle.
Na to už jsem vlastně rezignoval.
Když vidíš tolik koní s nalepenými rohy, stane se z tebe cynik.
Počkejte.
Stráže!
Přestaňte s tím.
- Stejně tam venku nikdo není. - Jenom se podívejte. Prosím vás.
Tak jo. Ukaž mi to.
To moc kouzelně nevypadá.
Jak to funguje?
Začneme tamhle.
Pomáhají králové s lezením?
Tenhle ano.
Kudy jste sem vlezl?
- Co teď? - Koukejte.
Nikolas dokázal králi, že to není o dárcích.
Přestože jsou skvělé.
Je to o tom, co se skrývá za nimi.
Tady taky.
Dáváme to, co máme, abychom ukázali, že nám na lidech záleží.
A pak se společně radujeme.
A ta radost může přerůst v naději.
A postupně se rozšířit po celé zemi.
Chtěl jsem něco nového.
Tys mi přinesl něco, o čem jsem zapomněl, že máme.
Děkuji.
- Tak hodně štěstí. - Mějte se.
- Kam si myslíš, že jdeš? - Má práce je hotová, tak…
Hotová?
Předal jsem vám nápad a ukázal vám, jak to funguje.
- Teď tu práci musím někomu dát. - Přesně.
A kdy můžeš začít?
Moc tě neznám, ale zdá se mi,
že pokud si někdo zaslouží nekonečnou radost z toho, že miluje a je milován,
jsi to ty, můj příteli.
Navíc je to jeden den v roce.
Jak mu budeme říkat?
Jak asi. Den Nikolase a mluvící myši Miiky.
Nějaký jiný nápad?
- Víte, kdo další by potřeboval zázrak? - Kdo?
- Zloději! - Rychle!
Bandité!
- Vetřelci! - Jedeme!
Teto Carlotto!
To jsem já, Nikolas.
Letím na sobovi a moje myš mluví.
Zdravím.
- A máme tu pomocníka, pana krále. - Dobrý den!
Dobrý den.
Vrátil jsem se, abych ti řekl, že kouzla existují.
Ano, opravdu existují.
Kapsy.
Jo a podívej se do kapes.
Díky, Nikolasi!
Pytel už byl skoro prázdný,
ale Nikolasovo dobrodružství teprve začínalo.
A tak král,
myš,
sob
a chlapec, kterému říkají Vánoce,
zmizeli v temnotě noční oblohy.
Nechápu to.
Možná příští rok.
- Vždyť je to jednoduché. Jen… - Počkej. Přijdu na to sám.
Už to mám.
Budeš nám zase brzy vyprávět pohádku?
Kdykoli budete chtít.
- Co třeba zítra? - No…
Jak je možné, že jste vzhůru? Už máte dávno spát.
Příští rok bychom měli Vánoce slavit.
- Tak jo. A co třeba… - Tati?
To jsem nebyl…
- To jsem nebyl… - Tak už to holt je.
I ta nejtemnější noc skončí.
Vyjde slunce a zase přijdou Vánoce.
Čas, kdy můžeme čekat nečekané.
Já…
Maminka by byla nadšená.
Už nikdy se nevrátí domů, viď?
Ne, ale vy jste tou nejkrásnější vzpomínkou na ni.
- Teto Ruth? - Ano?
Opravdu takhle začaly Vánoce?
Musí to být pravda, protože nikdy nelžu.
Překlad titulků: Lucie Tatransky