Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Herregud! Mamma mia, Mae! -Beklager.
-Marshmallow? -Nei takk.
-Gummistrikk? -Ja takk.
Tid for eventyr. Herlig. Da setter jeg meg til rette.
Jeg har nettopp fått ny.
Håper du kopierte bildene fra bryllupet ditt.
-Kan du introdusere meg? -Ok.
-Kan du ta den med "Og nå"? -Greit.
Takk.
Og nå, gi en varm applaus
og ta vel imot selveste
Mae Martin!
Står til?
Hyggelig å se dere.
Herregud. Dette er helt topp.
Tusen takk for at dere kom.
Hva… Ok.
Jeg har så mye å fortelle, virkelig.
Hva heter alle sammen? Skal vi bare begynne…
Når jeg har telt til tre, sier alle navnet sitt. Klare? Én, to, tre.
Hallo, jeg heter Mae.
Jeg er så glad for å være i Canada akkurat nå.
Jeg er kanadisk. Jeg er veldig kanadisk.
Men jeg har bodd i England de siste 12 årene.
Jeg bor i London. Så jeg låter litt som en drittsekk.
Jeg har et ørlite
Madonna-tonefall. Og jeg prøver hardt å bekjempe det.
Beklager.
Faren min er britisk. Veldig britisk.
Faren min er som en mystisk britisk herremann.
Han er en magisk mann.
Han er veldig opptatt av månens faser. Han er en månemann.
Han kan alle fuglene som besøker hagen,
og han har et spesielt forhold til hver eneste fugl.
Og barndommen min var ganske mystisk.
Det beste eksempelet jeg kan komme på…
Da jeg var rundt åtte år gammel,
kjørte faren min broren min og meg til karate.
En veldig kanadisk setting.
Klokka er fem om ettermiddagen, sola går allerede ned.
Det snør, vi er på motorveien. Vi skal til karatedojoen.
Oss to i baksetet. Jeg er åtte, broren min er 12.
Jeg hadde grønt belte i karate, broren min hadde gult.
Så han var fire år eldre, to belter lavere.
Det er ikke viktig, men jeg ville bare nevne det.
Vi kjører på motorveien, og plutselig
svinger faren min ut til siden i panikk.
Det skriker i dekk, folk tuter.
Kjempefarlig. Han stopper, helt skjelven og sier:
"Jeg er så lei for det, barn, men vi må ut av bilen."
Og vi sier: "Hva?" Så vi går ut av bilen.
Vi står i veikanten, i snøen.
Broren min, 12 år, så flau der han står i karatedrakten sin. Folk kjører forbi:
"Har han gult belte?
Vent litt. Han ser eldre ut…
Vi snur. Dette må vi sjekke."
Vi spør: "Hva skjer?" Og faren min sier:
"Jeg har nettopp sett nymånen gjennom glass."
Så han hadde sett nymåneskiva gjennom frontruta,
og vi måtte stoppe, gå ut av bilen og bukke for månen tre ganger.
Vi måtte gjøre et helt ritual.
Vi måtte si: "God aften, fru Måne."
Det var mystisk. Han er en månemann. Opptatt av månen.
Og jeg var hjemme på besøk nå nylig.
Dette er barndomshjemmet mitt,
og de har hatt det siden lenge før jeg ble født.
Jeg er på kjøkkenet med foreldrene mine,
og pappa sier: "Møt meg på arbeidsrommet i skumringen."
"Men jeg…" Jeg spør mamma: "Hva klokka er skumringen?"
"Jeg vet ikke", svarer hun.
Og jeg går opp på arbeidsrommet, som er…
Det har vært mange ting opp gjennom åra, gjesterom.
Faren min har et glass vin og ser ut vinduet.
Han ville vise meg en vaskebjørnfamilie som bor i et tre
i hagen til naboen.
Hver kveld i skumringen dukker de opp, og han har et forhold til alle sammen.
Så vi står og venter på vaskebjørnene, og så sier han drømmende:
"Vet du at du ble unnfanget i dette rommet?"
Jeg sa: "Å…"
Jeg liker ikke å avvise ham når han er sårbar,
så jeg sa: "Husker du den spesifikke kvelden jeg ble unnfanget?"
Og han sa en setning som virkelig har hjemsøkt meg
i all ettertid. Han sa:
"Ja, selvfølgelig husker jeg det. Jeg husker det godt."
Dette sa han: "Månelyset skinte på din mors bakende."
På din…
Jeg føler at dere ikke helt skjønner…
Nå vet jeg hvilken stilling jeg ble unnfanget i.
Jeg er forferdet.
Ingen vil bli unnfanget i hundestilling.
Det er så stusselig.
Du vil bli unnfanget ansikt til ansikt.
Med øyekontakt.
I utløsningsøyeblikket: "Vi tar et valg om å lage et liv."
Ikke: "Bit i puta!" Det er forferdelig.
Det er stusselig. Det er…
Det har forandret hvordan jeg ser på meg selv.
Jeg er en hundestilling-unge.
Det gir mening, faktisk. Forklarer en hel del.
Det har påvirket holdningen min. Jeg er litt mer krumrygget.
Jeg kan gjenkjenne andre hundestilling-unger
når jeg er ute. Hundre prosent.
Jeg går på t-banen, og det er en som…
…røyker på banen, og jeg tenker: "Å, ja."
Eller på bar. Bartenderen sier:
"Noen spanderer en drink." Jeg ser meg rundt, og…
Enda en hundestilling-unge.
Det er noen her i kveld. Jeg kan se oss. Flere.
Hver gang jeg drar hjem på besøk, skjer det noe sånt som dette.
Noe som gjør at jeg mister grepet om virkeligheten.
For eksempel, foreldrene mine har en anekdote,
og de har fortalt den hele mitt liv.
En gang i året tar de et par drinker og forteller den i et middagsselskap.
Det gjør meg helt gal, for jeg sier: "Det kan ikke være sant.
Hvorfor gjør dere dette mot meg? Hva er dette?"
Broren min og jeg blir helt fra oss.
Jeg skal fortelle dere historien, og så ser vi om dere tror den er sann.
Ok. Foreldrene mine sverger på
at da de var i slutten av tjueårene og kjørte gjennom Nord-Ontario
på en svingete vei gjennom en skog,
kjørte de under en elg.
De sverger på det.
De sverger.
Moren min sier at de kjørte på den svingete veien,
elgen sto tvers over veien, og de kjørte under magen på den.
Det gjør meg sinnssy… "Hva er det dere prater om?"
Det er…
Hun etterligner lyden av magepelsen til elgen som streifer taket på bilen.
Som…
Kan dere tenke dere?
Det gjør meg sinnssyk. Det gjør meg gal.
Og det gjør broren min rasende.
Sist jeg var på besøk, ble vi enige om at vi måtte til bunns i dette.
"Vi må finne ut om dette er mulig."
Så vi undersøkte og fant ut hvor høy en Toyota Tercel er.
Det var bilen de kjørte.
Høyden på taket på bilen.
Vi googlet den største elgen noensinne registrert.
Og den ekstremt irriterende greia er
at det kunne ha skjedd.
Det kunne ha skjedd.
Hvis de tilfeldigvis møtte den største elgen noensinne registrert,
antar jeg at det er mulig. Det gjør meg gal.
Rop ut om dere tror det er sant.
Virkelig?
Rop ut om dere tror det er tull.
Ser dere?
Jeg vet ikke. Det sier mye om hvordan du ser på verden.
Hvis du tror på elgen, er du ung til sinns.
Du har beholdt en ørliten bit av barnlig glede over livet.
Hvis du ikke tror på elgen… Det har vært et par tøffe år.
Det har vært tøft, ikke sant? Herregud.
Vi gjør det vi må for å klare oss. Hva som enn får deg til å føle deg bra.
Faren min sendte meg en artikkel her forleden.
Han skrev: "Jeg tenkte du ville like denne.
At du ville kjenne deg igjen." Det var ordene han brukte.
Jeg klarer ikke å slutte å tenke på nyhetssaken.
Her skal dere høre:
Det skjedde i Nederland, i en liten by i Nederland.
En familie la merke til at de ikke fikk post.
"Vi har ikke fått noen post på lenge."
Det går flere uker.
"Vi får ikke engang regninger eller brosjyrer. Dette er merkelig."
De går til naboene. "Får dere post?"
De svarer: "Nei. Dette er så rart. Ikke på lenge"
De går på postkontoret og snakker med sjefen.
Postsjefen.
Du vet, postsjefen.
Som du må beseire
for å bestå nivå ti.
Han er sånn…
De sier: "Vi får ikke posten vår." Han sier han skal undersøke saken.
Han snakker med postbudet som dekker det kvartalet.
Jeg husker ikke hva postbudet heter, så vi kaller ham Gary.
"Gary, disse folka sier at de ikke får posten sin. Hva er greia?"
Gary går i forsvar med en gang, merkelig nok.
"Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg leverer posten.
Det er vel ingen som skriver til dem, da."
De sier: "Ja vel."
Postsjefen sier: "Ja vel, Gary."
Men på privaten spør han kollegene: "Hva er det med Gary?"
Gary oppfører seg rart.
De blir enige om å holde et øye med Gary.
Dagen etter kommer Gary på jobb, og det første røde flagget er
at han henter posten og setter seg i sin egen bil, ikke postbilen.
Og han kjører ut av byen.
"Faen", tenker de og følger etter ham.
Han kjører inn i skogen i Nederland.
De følger etter ham på avstand.
Han parkerer. De parkerer. De holder øye med ham.
De ser ham gå ut av bilen.
Han tar postposen, går inn i skogen og er borte i 45 minutter.
Han kommer ut av skogen uten pose. Setter seg i bilen, kjører sin vei.
De går inn i skogen.
Se for dere dette. Dette er synet de møter.
Nydelig solskinn mellom trærne.
Tåke som stiger opp fra mosen.
En ensom elg. En stor elg i bakgrunnen.
Den ruver over trærne, virkelig.
Og så langt øyet rekker,
er det hundrevis av hauger med nyspadd jord.
I pene rekker som strekker seg gjennom skogen.
Og de børster av jorda.
Gary har begravd posten.
Han har gjort det lenge.
Dette har åpenbart pågått lenge, og nå har det tatt seg opp.
"Faen", tenker de.
De går bort til ham dagen etter på jobb.
De trår forsiktig. "Hei, Gar.
Vi la merke til at du har begravd posten.
"Vi bare lurte på hvorfor du gjør det?"
I artikkelen var det et direkte sitat fra postbudet.
Som svar på spørsmålet om hvorfor han begravde posten, sa han:
"Jeg gjorde det én gang. Det føltes bra.
Og nå er det bare greia mi."
Jeg elsker ham.
Han er helten min.
Folkens, Gary havnet i fengsel.
Han satt inne i åtte måneder.
Du kan ikke kødde med posten. Det er en forbrytelse.
Jeg ville skrive fanbrev til ham, men ville ikke stresse ham.
"Jeg vil begrave det."
Jeg har aldri følt meg så sett av faren min.
Det har vært tøft. Jeg prøver å komme i gang med livet igjen
og føle entusiasmen fra livet før pandemien.
Jeg sliter spesielt med å føle den entusiasmen i kjærlighetslivet.
Jeg vet ikke om noen er i samme båt. Dating etter en pandemi.
Jeg er 35.
Tidlig i 20-årene var jeg så romantisk.
Besatt av å finne den rette.
Foreldrene mine er veldig forelsket, og det var modellen.
Noen kunne spørre: "Vet du hva klokka er?" Jeg svarte: "Jeg elsker deg også. Er det…
Og jeg vil bli med deg.
Hvor skal vi?"
Og nå er jeg bare litt… Jeg vet ikke.
I fjor sommer datet jeg en mann, en fin mann, utrolig nok.
Vent, ikke…
Ikke at det er utrolig at menn kan være fine.
Det kan de selvsagt.
Men utrolig nok at jeg…
Vi var sammen i seks måneder, jeg og denne mannen, og…
Det var veldig fint, men jeg er 35, han er 36.
Begge har store ekser i fortida vår.
Vi kommer aldri til å bli den store eksen for hverandre.
Vi kommer aldri til å traumatisere hverandre ordentlig, så det er litt sånn…
Hva er poenget?
Og…
Vi lå i senga en kveld og pratet.
En fin og lett samtale. Han prøvde ikke å bli intens.
Han sa: "Hvis vi fikk barn en dag, hva ville de hete?"
Jeg sa: "Jeg vet ikke."
Jeg hadde hatt den samtalen med så mange andre.
"Jeg vet ikke.
La meg pløye meg gjennom denne gravplassen med døde hypotetiske barn
for å nå fram til de nye hypotetiske barna."
Jeg går forbi spøkelsene… "Se! Der er Olive og Basil, tvillingene."
De står der: "Du glemte oss."
"Å, dra til helvete."
Det er lille Clementine. Jeg sendte henne på privatskole.
Hun har en klarinett i hodet.
"Kom og lek med meg."
Endelig finner jeg de nye hypotetiske barna:
"Jeg har ikke mer kreativ energi igjen
til å gi navn til disse barna. Kan vi ikke bare kalle dem Ian?"
Visste dere… Dette er sant.
I 2018 ble det ikke født noen nye Ian-er.
Det er en sann historie. I 2018 ble det ikke registrert en eneste ny Ian
her på jorden. Helt sant.
Hvis du ser på dette, og du hater showet, husk i det minste det.
Vent, vet dere hva jeg mener når jeg sier "stor eks"?
Altså, du har eksene dine.
Ok. Akkurat. "Ja, det vet vi", tenker dere nå.
Du har normale ekser, og så har du de store eksene.
Når du har nådd en viss side i livets roman…
Du når en viss alder der du bare må godta
at for resten av livet vil visse navn
få innvollene dine til å gå i oppløsning hver gang du hører dem.
Og bare falle ut av skjeden din.
Eller rumpehullet, hvis du ikke…
Og du må ha med deg plastpose i tilfelle du må samle…
Ekkelt.
Jeg har et par viktige store ekser, men jeg har en som…
Jeg vil fortelle denne historien. Så…
Denne eksen og jeg hadde et veldig intenst forhold i fire år.
Det var et hemmelig forhold,
for det var hennes første ikke-heterofile forhold.
"Vi kan ikke si det til noen." Og vi bodde sammen.
Veldig stressende. Hun slo opp med meg, noe som ikke er lov.
Jeg trodde jeg hadde gjort det klinkende klart.
Det var et brudd som tværet ut.
På det tidspunktet denne historien finner sted,
hadde jeg ikke sett henne på halvannet år.
Jeg var i London og holdt et show, og jeg følte meg bra.
Jeg hadde ny frisyre. Jeg var nyklipt, kjenner følelsen?
Jeg hadde på meg en strøken, svart T-skjorte og…
Mer strøken enn denne. Beklager denne.
Denne er skrukkete.
Skrukkelskaft her.
Husker dere Rumleskaft?
Hva skjedde med ham? Han var overalt før i tida.
Vi pleide å snakke om ham. Da du var liten:
Rumleskaft ditt, Rumleskaft…
Nå hører en aldri om ham.
Jeg skjønner.
Det er vanskelig å holde seg aktuell.
Han har forsvunnet inn i glemselen.
Uansett, jeg føler meg bra denne kvelden. Føler meg strøken, nyklipt, og…
Og bestevennen min, Joe, var der. Han satt i salen.
Jeg elsker å ha Joe i salen, han har en sjenerøs latter.
Han er en engel, min aller beste venn.
Og jeg holder showet, det går bra.
Jeg går til det grønne rommet etterpå. Går ut for å møte Joe.
Jeg sier: "Hei, du. Dette var gøy."
Men han er grønn.
All farge har forlatt ansiktet hans, og han sier: "Hun er her."
Og jeg sier: "Faen."
Jeg vet straks hvem han mener, så jeg sier: "Ok."
Han sier: "Hun er oppe.
Hun vet ikke at du er her. Hun kom for å ta en drink
med noen av våre felles venner. Vi sniker oss ut bakveien.
La oss ha det gøy i kveld. Vi drar til en annen bar."
Og jeg tenkte over det.
Og så tenkte jeg: "Nei.
Jeg vil ikke ha det gøy."
Jeg sa: "Vi går opp."
Vi går opp, jeg føler meg sterk. Der sitter hun med våre felles venner og…
Dere hadde vært stolt av meg. Jeg går bort, kjempekul.
Hva betyr det?
Jeg går bort…
Nei, jeg går bort, jeg føler meg sterk.
Jeg har overraskelsesmomentet. Hun vet ikke at jeg er her.
Dette vil gå i min favør. Jeg går bort: "Hei."
Vennene våre vet hvor ille bruddet var, så når de ser meg komme…
"Hei, hvordan går det?"
Hun: "Herregud, hei." Hun reiser seg. Vi klemmer.
Det er fint. Jeg sier: "Flott å se deg. Jeg hørte du fikk den rollen, så flott."
Hun sier: "Ja. Gratulerer med ting." "Ja, flott."
Det går bra, og jeg tenker: "Det må bli meg som ender denne samtalen."
Jeg må beholde kontrollen over situasjonen.
Vi pratet en stund, og så sa jeg: "Du, så fint å se deg…"
"Vil du slå deg ned?"
"Nei, jeg skal henge med venner i baren,
men det var fint å se deg." Vi klemmer, hun setter seg.
Jeg går mot baren, og hun kikker seg over skulderen idet jeg går mot baren.
Og mens jeg går mot baren, innser jeg plutselig:
"Hvilke venner i baren?"
Det er ingen venner i baren.
Joe har satt seg ved bordet hennes.
Han er en forræder.
Han er død for meg.
Jeg får panikk, for hun kikker fortsatt. Og jeg går mot baren.
Gudskjelov, i siste sekund ser jeg tre jenter som var på showet mitt.
De satt på første rad.
Så jeg nærmer meg baren.
Heldigvis sier en av dem: "Flott show i kveld."
Så jeg tror…
Jeg tror nok at det hun forventet av det samspillet, var:
"Flott show i kveld." "Takk for at dere kom."
Det hun fikk, var superintenst.
"Hei, hvordan går det? Hva heter dere og hva jobber dere med?"
Så fysisk også. Merkelig fysisk.
Armen min rundt skuldrene deres, hodet mitt på skuldrene deres.
De var litt sånn: "Oi, ok." Vi prater.
Så begynner vi å prate, det går bra, vi kommer overens.
Krisen er avverget.
De spør: "Vil du ha en drink?" "Ja", sier jeg.
Så tapper noen meg på skulderen, og jeg snur meg og det er den store eksen.
Nå har hun overraskelsesmomentet, for det ventet jeg ikke.
"Beklager at jeg forstyrrer, jeg ville bare si ha det, jeg drar nå."
Jeg sier: "Ja." Og vi klemmer.
Hun sa noe fælt, som…
"Våre veier krysses sikkert en dag."
Noe sånt.
Innvollene mine går i oppløsning. Ut med plastposen.
Og vi klemmer, og hun drar.
Hun sier fortsatt ha det til noen her, og jeg går tilbake til "vennene mine".
Og plutselig ble jeg bare overveldet.
Og slusene åpner seg, og jeg begynner å hulke.
Ansiktet mitt krøller seg, skuldrene…
Jeg bare…
De sier: "Herregud, går det bra?" Og jeg sier: "Le, le!"
"Le!"
Det var psykotisk oppførsel.
"Le, for faen."
Og de bare…
Det er ikke noe sluttpoeng i historien. Det er bare en vignett, om dere vil.
For å illustrere følelsesnivået jeg befinner meg på.
Jeg har mange følelser. Har dere mange følelser?
Det er utmattende.
Jeg er fylt til randen av følelser.
Jeg ser alltid for meg en hermetikkboks med tomatsuppe.
Vet dere hva jeg mener?
En boks tomatsuppe. Og jeg er fylt til randen.
Helt til toppen av skallen. Jeg prøver å holde det inne,
så det ikke skvalper ut av kroppsåpningene mine
idet jeg går gjennom livet. Det er sånn jeg føler om følelsene mine.
Alt som trengs, er én som sier: "Hvordan har du det?"
Det spruter ut av øret mitt. De: "Herregud." Jeg: "Unnskyld.
Det handler ikke om deg."
Jeg har det bra. Jeg har fått en terapeut.
Ja, dere må, folkens.
Hvis dere skal klage like mye som jeg klager,
må dere dessverre skaffe dere en.
Vennene mine begynte å hinte:
"Du burde betale noen for å gjøre det du forventer av oss."
"Å, ja vel."
Jeg fant en terapeut. Han er veldig smart, og vi bruker Zoom.
Han sa noe interessant: "Husk, du er ikke følelsen.
Du føler deg oppslukt av følelsen, men du er ikke følelsen."
Han sa: "Inni deg og inni alle fins det et ubevegelig, nøytralt, evig selv.
Og du opplever følelsene, men du blir ikke oppslukt av dem."
Han sa: "I stedet for å identifisere deg med følelsen,
som 'jeg er engstelig, jeg er…'" "Ikke bli oppslukt av følelsen", sa han.
"Bare observer følelsene når de oppstår, med nysgjerrighet."
Har dere hørt det før? Det er visst…
Jeg tror du bare skal gjøre sånn…
"Jeg opplever
raseri."
Så interessant.
Så interessant."
Jeg opplevde noe merkelig
under pandemien… Jeg tilbrakte pandemien i London.
Jeg var i leiligheten min, i regnet, i London, i årevis.
Og jeg la merke til en uventet følelse:
"Hvorfor føler jeg meg flau?"
Jeg våknet og var flau.
Jeg tilbrakte mye tid hjemme i leiligheten, selvfølgelig.
I stua. Og spesielt på soverommet mitt.
Og jeg tenkte: "Kanskje det er dette."
Ok, følg med nå.
Er det ikke litt flaut at vi er voksne og fortsatt har rom?
Ok, vent.
At vi tenker: "Dette er rommet mitt."
"Dette er rommet mitt. Ikke gå inn på rommet mitt."
Det er flaut. "Jeg må gjøre rent på rommet mitt."
Vent. Jeg aksepterer og forstår at vi trenger rom.
Du trenger et rom der du kan legge ditt trette hode hver kveld.
Men det jeg syns er så flaut med det,
er måten vi dekorerer rommene på for at de skal gjenspeile vår egenart.
Og vi tenker: "Jeg er meg." Ikke sant? "Jeg er meg selv på rommet mitt."
Det er så flaut.
"Jeg har en Himalaya-saltlampe.
Ja, og jeg er meg.
Jeg har bildet av meg selv på veggen og…"
Når du er ferdig med en bok, kvitter du deg ikke med den.
"Jeg legger den på hylla.
Det er personligheten min, og nå kan alle se den."
"Ingen andre er meg."
Og så tenkte jeg… Ok, dette er litt abstrakt,
men er ikke hjernene og sinnene våre som rommene våre, på en måte?
Vi møblerer sinnene våre med opplevelser vi samler på
for å bygge det vi kaller identiteten vår?
Det er alt vi gjør.
Vi er små opplevelsesjegere som setter dem på hjernehyllene våre,
så vi kan si: "Jeg er meg."
Og jeg ser alltid for meg at hver eneste opplevelse
er som ei ny snøkule.
Vi går rundt og:
"En gang så jeg Antonio Banderas på flyplassen. Ja.
Jeg er meg. Og ingen andre er meg."
Og alt menneskelig samspill er i grunn…
Dette la jeg virkelig merke til etter pandemien. Alt samspill
handler om å bytte på å vise fram snøkulene våre.
Det er så patetisk. Vi bare bytter på.
Og noen viser deg snøkula si, og du prøver å være en god lytter.
Om en fest de var på for fem år siden.
Og du: "Ja, og du er deg også."
"Ja, akkurat. Så flott å være deg også."
Men hele tida kikker du bort på din egen hylle.
Hele tida sånn: "Mmm, ja. Vel, nei. Ja."
Du venter på øyeblikket
da du kan si: "Jeg også. Jeg har…"
Takk.
Dette er så gøy. Vet dere hva?
Jeg tenkte…
Jeg ser mange standup-spesialer.
Så kom spesialen til en venn av meg ut, og de la ut traileren.
Jeg tenkte: "Faen, det er så dynamisk. Hun er så fysisk på scenen og gjør…"
Jeg tenkte: "Jeg beveger meg ikke så mye."
Hva om…
Jeg vil at traileren min skal være dynamisk. Hva om jeg…
Jeg vet hva jeg vil se i traileren min.
Jeg har bare ikke skrevet vitsene som hører til bevegelsene.
"Kanskje jeg bare gjør bevegelsene." Jeg tok det med i traileren, sånn…
Det er med i traileren. Hvor bra blir ikke det?
Jeg burde ha hundre opplærte hunder.
Alle kommer ut på scenen sånn…
De kommer inn på bakbeina og hopper, og så har vi det
i traileren og aldri i showet.
Følelser. Jeg har mange følelser.
Raseri, forlegenhet. Dette er noen av følelsene.
En annen følelse jeg…
Jeg har den ofte. Jeg tror mange kjenner seg igjen.
Nostalgi. Jeg er veldig nostalgisk.
Vet dere hva jeg mener? Jeg vet at det er en ubrukelig følelse.
Jeg lengter tilbake til før pandemien da vi ikke skjønte hvor godt vi hadde det.
Jeg lengter tilbake til tida før puberteten, for å være ærlig.
Det var der alt gikk galt.
Vennene mine sier: "Du gikk glipp av 90-tallet."
Så originalt.
"Savner du at alle foreldre hadde mange strikker i huset?"
Husker dere at alle hadde strikker? Du fant dem rundt skuffehåndtak.
En hel ball. Hva skulle de brukes til?
Jeg har ingen strikker nå.
"Savner du at alle foreldre hadde én stor konkylie på badet?"
"Ja, jeg savner det."
Og jeg savner lettere tilgang til abort og mindre populisme.
Skjønner? Ja.
Jeg tror jeg er en som aldri kom seg over puberteten.
Av flere grunner. Puberteten traff meg som et tonn murstein.
For det første tilhører jeg den aldersgruppa
der puberteten sammenfalt med at internett ble tilgjengelig for alle.
Jeg er så heldig. Fram til jeg var 13,
fantes det ikke. Jeg husker da datamaskinen
i klasserommet fikk internett.
Og over natta eksploderte verden, alt forandret seg, det var som…
Vi fikk våre første e-postadresser.
Min var hot-mae-el@hotmail.com.
Takk. Det var i de dager da en kunne få de gode e-postadressene.
Men fra én dag til den neste gikk verden fra å være håndterlig…
Alt jeg trengte å vite, fantes i Encyclopedia Britannica-settet
i kjelleren vår.
Det var så avslappende. Det var en begrenset mengde fakta.
Det var alt. Det fine, tynne papiret.
Det var håndterlig. Det var ikke…
Det var objektive sannheter.
Ingen la ut et djevelens advokat-sett med leksikon.
Skjønner dere hva jeg mener? "Vel…
Er du sikker på at Lima er hovedstaden i Peru?"
Og fra én dag til den neste var det…
Jeg var besatt. Vennene mine i storefri:
"Vi skal ut og leke. Blir du med?"
Jeg sa: "Nei, det er så mye som må gjøres på internett.
Det er så mye som skjer. Jeg må
kopiere og lime bilder av Buffy, vampyrenes skrekk
inn i et Word-dokument.
Så må jeg skrive ut det Word-dokumentet.
Papiret vil være gjennomtrukket av blekk.
Tungt med blekk.
Jeg må klippe ut bildene, som å klippe vått toalettpapir.
Så må jeg klistre bildene på lekseboka mi. Jeg er opptatt."
Jeg føler at jeg har vært opptatt siden da.
Jeg er utmattet.
En annen grunn til at jeg tror puberteten slo meg hardt,
var vanlige pubertetsgreier.
Så kommer internett og alt det som følger med.
For meg utløste puberteten også en vill kjønnsdysfori og en kjønnsgreie.
-Skjønner? -Ja.
Helt stille.
Nei, men før puberteten var jeg et sprettent, androgynt barn,
veldig selvsikker, gjorde mange Ace Ventura-imitasjoner.
Så kom puberteten og kroppen min forandret seg.
Og dette var på 90-tallet.
Dette var jenteband- og gutteband-æraen.
Binær tankegang drevet fram av popkulturen.
Og jeg gikk på en ren jenteskole, noe jeg bare…
Det allestedsnærværende spørsmålet du måtte kunne svaret på:
"Hvilken Spice Girl er du?" Og det var bare fem mulige svar.
Du måtte vite det. Du kunne stå på gangen
og bli trengt opp i et hjørne: "Hvilken er du?"
For de organiserer miming og sånt.
De trenger å vite, og jeg dømmer ikke, hvor du passer inn i konstellasjonen.
"Hvilken er du?" "Justin Timberlake. Jeg vet ikke."
"Nick Carter?"
Uansett om du opplever kjønnsgreier,
er puberteten et jævla mareritt. Du føler deg som et romvesen,
og alt som var kult ved deg, blir verdiløst over natta.
Jeg hadde et triks.
En lyd jeg kan lage med hånda.
Det var kjempepopulært.
Folk elsket det, det funket som bare det på fest.
Jeg skal gjøre det for dere nå.
Kanskje noen av dere husker dette. Dette er lyden.
Husker dere det?
Jeg mener det, det funket som bare det på fest.
Folk ba om det: "Lag den lyden."
Og jeg: "Ok."
Jeg gjorde det på et skolemøte en gang. Det var for mye, men…
Det var skikkelig kult, og så kom puberteten.
Plutselig er jeg på fest, sitter i et skap
med en kvisete 13-åring med halvveis stå, og jeg…
Han sier: "Hva faen?"
Han sa: "Jeg trodde du skulle runke meg." Jeg sa: "Nei.
Jeg sa jeg kunne gjøre noe kult med hånda."
Han forlater meg der i skapet. Jeg sitter alene i mørket…
Veldig sørgmodig.
Det er tøft å være i den alderen.
Den eneste måten å flørte på når du er 13,
er å spørre: "Hvor store hender har du?"
Ikke sant? Husker dere det?
Jeg syns fortsatt det er en flott metode
for å oppnå fysisk kontakt med noen du liker.
Men jeg gikk på jenteskole
og gjorde det feil: "Ja, hendene mine er temmelig svære.
Dine er bitte små, så klart."
Gikk rundt i skolegården og sa: "Du vet hva de sier.
Store hender, enorme kjønnslepper."
Men…
Så alt det der foregikk, og jeg tror det gjelder for alle
at i puberteten lærer du å tenke kritisk,
og plutselig blir du slått av livets harde fakta.
Hvis du er annerledes på noen måte,
hvis det dominerende narrativet du får høre overalt
ikke stemmer med det du opplever…
For eksempel kjønn. Folk sier: "Det fins to,
du er en kvinne, og slik arter det seg."
Men du opplever noe helt annet.
Da har du to muligheter.
Du kan stille spørsmål ved deg selv og din opplevelse,
eller du kan stille spørsmål ved alt annet og hele systemet.
Begynner du å trekke i den tråden, er det gjort.
Monogami.
Kan jeg gå med to personer på skoleballet? Hvorfor ikke?
Og jeg følte virkelig… Jeg begynte med standup da jeg var 13,
og jeg oppdaget dop, psykedeliske stoffer.
Så det forsterket den generelle eksistensielle bølgen.
Jeg følte at jeg skrelte av tapetet som dekket virkeligheten,
og jeg så det skrøpelige stillaset som holdt alt oppe.
"Hva er dette?"
Du innser plutselig at foreldrene dine gjør feil,
at lærerne dine er ensomme eller noe.
"Jeg tror frøken Buchanan er ensom.
Jeg føler et stort ansvar for å le av vitsene hennes."
Og jeg husker at det stressa meg veldig
at vi som samfunn ikke snakket mer om det faktum
at filmene Antz og Småkryp
kom ut samme år.
Det er åpenbart at sterke krefter er i sving her,
og så skal vi ikke snakke om det? Hva i…
Så ja, jeg var stressa, og…
Jeg tror dop var en måte å forlate kroppen på.
Jeg følte meg veldig utilpass i min egen kropp.
Jeg brukte mye dop, og for å gjøre det kort:
Jeg gikk fra psykedelisk dop til de harde sakene.
Jeg ble kastet ut hjemmefra. Jeg droppet skolen.
Jeg endte opp i rusrehabilitering.
Da jeg var 19, var jeg i et poliklinisk rehabiliteringsprogram i ni måneder.
Poliklinisk rehabilitering for tenåringer.
Objektivt sett ikke smart.
Vel, på en måte. Du samler en gruppe tenåringer.
Alt de har til felles, er at de liker dop. Hver dag klokka tre ringer det ut:
"Gå og lek med de nye vennene dine.
Av gårde med dere. Knytt bånd i smugene. På den eneste måten dere kan."
Men det var en øyeåpner. Det var et stort vendepunkt.
Jeg begynte i dette programmet sammen med 12 andre unger.
Plutselig skjønte jeg noe. Disse folka kommer fra vanskelige liv,
tøffe familiesituasjoner. Hvem er jeg, liksom?
En privilegert middelklasseunge. Hva gjør jeg opprør mot?
Men jeg trengte å være der, og det var bra.
Jeg ville passe inn. De hadde vært der en stund.
De ga hverandre kallenavn.
Jeg hadde aldri hatt et kallenavn, og jeg ville være med.
Jeg ble veldig glad da jeg, etter to måneder i programmet,
kom inn og en av gutta sa: "Yo, Badevann, står til?"
Jeg tenkte: "Badevann?"
Og så begynner alle å kalle meg Badevann.
Læreren begynner å kalle meg… Det sprer seg.
Lærerne sier: "Morn, Badevann."
Jeg tenker: "Hva er dette?"
Jeg vil ikke innrømme at jeg ikke vet hvorfor de kaller meg det.
"Joda, bare bra", sier jeg.
Og så omsider slapper jeg av med dem, og alle blir godt kjent.
"Dere, det er noe jeg lurt på lenge. Hvorfor kaller dere meg Badevann?"
De svarte: "Da du kom, snakket vi sammen
og avgjorde at du ser ut som typen som ville drikke sitt eget badevann."
Det er…
så spesifikt.
Så fornærmende.
Og kreativt, ja.
Drikke sitt eget… Jeg har drukket litt badevann i min tid.
Ja visst.
Har ikke alle det?
Altså, ikke med…
Med sugerør. Bare…
Nei, men alle… Alle har drukket litt, ikke sant?
Vent. Husker dere badetid?
Husker dere badetid? Tok dere noen gang den våte kluten…
Sier dere vaskeklut eller ansiktsklut?
Vaskeklut? Ja. Canada, ja.
Tok dere den våte kluten
og la den over ansiktet og pustet gjennom den?
Og plutselig var det som om du utsatte deg selv for vanntortur?
Eller sugde dere vannet ut av kluten?
Ikke sant? Føles så knirkete på… For en følelse.
Badetid. Skjønner hva jeg mener?
Det jeg savner mest…
Jeg skal gjøre meg ferdig med badetid, men bare helt kjapt:
Det jeg savner mest med badetid, er at noen sier: "Det er badetid."
Er ikke det fint? Vi setter ikke pris på det som barn,
men tenk deg at du er på en kjip Tinder-date
og servitøren kommer og sier:
"Beklager å måtte avbryte. Det er badetid for deg."
Du ville ha løpt ut.
Ungdom er bortkastet på de unge.
Ja, så det er…
Jeg tror grunnen til at jeg er besatt av tenårene
og bearbeider det hele tida, er at jeg føler meg som en helt annen nå.
Og jeg hadde en kaotisk ungdomstid,
og det var dystre greier, syke greier.
Nå føler jeg meg som en helt annen person.
Nå er jeg veldig risiko-unnvikende. Ja.
Dere skulle sett meg i ei rulletrapp. Jeg tviholder i rekkverket.
Jeg er veldig… Idet den greia nærmer seg:
"Én, to, tre, gå." Venter på øyeblikket mitt.
Hvis jeg ikke er klar og den kommer, går jeg baklengs. "Ok…"
Jeg føler meg annerledes.
Men jeg kan fortsatt få den selvdestruktive følelsen.
Trykket som bygger seg opp.
Jeg tror alle har slike impulser,
og en må finne en sunn måte å håndtere de følelsene på.
Jeg driver med mye "escape room".
Jeg rømmer alltid fra et rom.
Hele tida.
Jeg var på turné nylig, og turnering er intenst.
Jeg turnerer alene. Jeg har ikke oppvarmingsartist
eller turnémanager eller noe. Jeg reiser alene.
Jeg hadde lange dager i tilfeldige byer i Storbritannia.
Jeg holdt et show i Edinburgh.
Jeg var i Edinburgh alene, og jeg kjente at trykket bygde seg opp.
Skjønner?
Jeg hadde nettopp sett Trainspotting, så jeg visste jeg var i faresonen.
"Hva skal jeg gjøre?" tenkte jeg.
Jeg fant ut at Edinburgh Dungeon var åpent.
Det er omtrent som London Dungeon, en immersiv skrekkopplevelse,
der skuespillere kledd som viktorianere skremmer deg.
Du går gjennom en helveteslabyrint. "Flott", tenkte jeg.
Jeg kjøpte VIP-pakka som kostet 20 pund ekstra.
Alt det betyr, er at de tar et bilde av deg
foran en grønn skjerm.
De projiserer en kirkegård på skjermen og gir deg nøkkelringen til…
Det var da jeg tenkte: "Dette er noe man gjør sammen med venner."
Venner eller ens nærmeste.
Nå har jeg en nøkkelring som er…
Så,
jeg går ned, og det er meg og en gruppe fremmede,
og vi skal gå gjennom denne skrekk-labyrinten sammen.
Det er turister og familier, vi er rundt ti stykker.
Vi skal til å begynne, og en fyr kommer ut.
Han er kledd som en viktoriansk slakter.
Han er dekket av blod, har en stor kniv, stort skjegg,
en skotte, og han sier: "Jeg er slakteren!"
Jeg er ikke så god på den aksenten.
"Velkommen til fangehullene,
vi skal faen meg drepe dere." Og jeg tenker: "Ja!
Ja, jeg har bedt om å få dø!"
Så sier han: "Men først har jeg noen sikkerhetsmeldinger.
Hvis du er gravid eller har epilepsi, ikke gå inn i fangehullet."
Jeg tenker: "Ok." Så sa han:
"Skuespillerne vil på ingen måte ta på dere eller gripe fatt i dere."
"Det er bra", tenkte jeg.
"Ingen ønsker å bli tatt på i hullet." Så jeg tenkte: "Fine greier."
Så begynner vi å gå, og dere, det er kjempeskummelt.
Det er bare… Jeg skjelver av frykt.
Jeg går med disse fremmede.
De liker å slå av alle lysene så det blir bekmørkt.
Og når lysene blir slått på igjen, står det ei dame rett foran deg og…
Det er så skummelt, men jeg digger det.
Det følger en narrativ kurve der slakteren begynner med:
"Dere skal få møte den legendariske kannibalen Sawney Bean."
Har dere hørt om Sawney Bean? En legendarisk kannibal, visstnok, og…
Vi sier: "Vi vil ikke møte ham. Vi er redde."
"Han kommer til å elske dere." Vi vet at det bygger opp til noe.
Vi kommer til et sted der det en slags båt under bakken…
Vi er i buken til Edinburgh.
Det er en liten båt på skinner, og vi setter oss i den.
Vi kan høre Sawney Bean i mørket i den retningen vi skal:
"Jeg er Sawney Bean." Og vi skriker: "Nei!"
Slakteren sier: "Nå må dere klare dere selv. Jeg forlater dere.
"Nei, vent. Vi har blitt glad i deg, vi trenger deg."
Han sier: "Dra til helvete", og går.
Nå er det meg og gruppa mi, og vi er i båten.
Lysene slukkes og det er bekmørkt.
Du ser ikke en ting, det er mørkt, og det er rått og kaldt.
Vi hører: "Jeg er Sawney Bean." Jeg får hetta.
Så kjenner jeg noen hender på ryggen.
De beveger seg oppover ryggen min og rundt halsen.
Og jeg får helt hetta, for jeg husker at de ikke får ta på deg i hullet.
Lyset kommer på igjen, jeg snurrer rundt,
og det er bare en middelaldrende kvinne som er en del av gruppa vår.
Og hun gjør sånn…
Det var sinnssykt.
Hun var der med de to tenåringsdøtrene sine,
som sitter på hver sin side av henne.
"Mamma, hva faen driver du med?"
Og hun…
Jeg tenker på henne hele tida.
Hun er som postbudet. Hun er en helt.
En helt for oss alle.
Men jeg gjør sånne ting for å føle meg levende, og…
Jeg prøver å vokte hjernen min,
for jeg føler mye skam over tenårene mine.
Jeg oppførte meg dårlig. Jeg var veldig selvdestruktiv og…
Det rare er at jeg var så sint. Jeg var veldig sint.
Det rare er at siden 2016…
Jeg husker da Trump ble valgt. Jeg tenkte: "Vi kan ikke lenger nekte for
at verden har gått litt av hengslene." Det er litt sykt, ikke sant?
Vi har tilgang på så mye informasjon nå
at det er vanskelig å benekte at systemet ikke funker for alle.
At milliardærer ikke betaler skatt og alt vi vet.
Jeg tenkte at sinnet mitt var berettiget.
Jeg tror mange tenåringer føler denne rettferdige harmen.
Men metoden for opprøret mitt var ræva.
Den var så selvdestruktiv og selvopptatt.
Den var kraftløs. Jeg fikk meg denne tatoveringen
da jeg var 16. Det står "Havregryn".
Det står "Havregryn" to ganger.
Jeg husker jeg tenkte: "Faen ta systemet."
Altså, hva?
Den er der for godt.
Jeg husker at jeg følte…
Jeg følte at verden var et hus som hadde blitt solgt til meg
da jeg var for ung til å ta opp lån.
Solgt til meg av en slesk eiendomsmegler.
Sleip. En hundestilling-unge-megler.
"Underskriv her, jente.
Drømmene dine vil gå i oppfyllelse." Plutselig er jeg i dette huset.
Du begynner å tenke kritisk. Du våkner i huset i tenårene.
Du sier: "Vent nå litt. Grunnmuren er råtten,
hagen brenner fordi de forrige eierne bare varmet den opp med fossilt brensel."
Reaksjonen min var: "Da meier jeg huset ned, like godt, med meg inni."
Og nå skjønner jeg selvsagt at det jeg burde ha gjort,
var å gjøre en innsats for å reparere huset.
Det er det vi må gjøre.
Det er forhåpentligvis det vi prøver på. Vi må.
Gjøre en innsats så huset blir et bedre sted å bo.
For det gjør seg ikke… Ja.
Jeg føler at vi må gå inn for å gjøre det. Ellers skjer det ikke.
Det er derfor jeg er… Jeg elsker… Jeg syns Gen Z er utrolig.
Ikke tro at de bare er på TikTok. De er rå.
De er der ute. De gjør ting.
De protesterer mot klimaendringer og utfordrer rigide kjønnsnormer.
Hva gjorde jeg?
Jeg smøg meg rundt: "Er det noen som har syre?"
Helt ubrukelig oppførsel.
Og de er rå.
Jeg vil snakke om…
Jeg vil snakke om kjønnsgreia et øyeblikk.
Så…
Fordi jeg har vært i Storbritannia, og nå er jeg i USA,
og begge steder hersker det hysteri rundt kjønn og kjønnsidentitet.
Jeg tror en del av det kommer av misforståelsen
om at dette er en ny Gen Z-dille. Eller millenniumsdille.
Denne flytende kjønnsforståelsen.
Til alle tider i den menneskelige sivilisasjonen
har det eksistert kjønnsvariasjoner.
Det har eksistert kulturer som har anerkjent både tre og fire kjønn.
Ikke bare anerkjent, aktet.
Jeg kunne ha blitt aktet.
Det suger.
I stedet blir det sånn: "Hvilken do får jeg bruke?"
De rigide, binære kjønnsnormene var en dille som oppsto i kolonitida.
Vi reiste ut i verden og meiet ned alle nyansene i disse vakre tingene.
I Storbritannia, der jeg har bodd en stund,
avkriminaliserte India homoseksualitet i 2018, og det var flott.
Det var en stor feiring, kjempegøy, men veldig frustrerende,
for mediedekningen av det i Storbritannia var så selvgod:
"Jammen på tide, India."
England gikk inn i India og kriminaliserte homoseksualitet i 1896.
Det er toppen av manipulasjon.
Det er som når du tenner på noens hus og sier:
"Det er pinlig hvor lang tid det tar deg å slukke det der. Superpinlig."
Ja. Takk.
Og det irriterende er at jeg ikke vil snakke om kjønn, egentlig,
for det blir bare feil.
Særlig hvis det påvirker deg personlig, er det vanskelig å diskutere.
Du blir emosjonell, du har allerede tapt, for du blir sånn…
Det er vanskelig, men jeg føler at jeg burde snakke om det,
for alle andre gjør det. Komikere.
Store multimillionær-komikere i standup-spesialene sine
som sparker nedover i en tid da trans-rettigheter er så skjøre
og sklir bakover, og det er ikke…
Nei. Men jeg føler…
"De sklir bakover, herlig."
Nei, bare tuller. Plutselig ble jeg: "Å, faen."
Og jeg ser på de spesialene, så jeg har noe å si
når jeg blir bedt om å snakke om dem i hvert eneste intervju.
Men det som stadig kom opp, var: "Kjønn er et faktum."
Det var et refreng hos en av dem.
Så klipper de til publikum, som digger det.
Jeg føler at jeg slår inn åpne dører her, men…
Bare for å nevne det… Selvsagt er biologiske kjønn virkelige.
Innenfor det fins det mange variasjoner.
Vitenskapelig sett ikke så binært som vi tror. Du har intersex-folk,
hormonelle variasjoner, alt mulig.
Men ingen nekter for at biologiske kjønn fins,
men kjønn er mye mer flyktig og har mer å gjøre med
det her inne og her.
En sosial konstruksjon. Og mer flytende.
Når jeg skal forklare forskjellen
på biologisk kjønn og sosialt kjønn,
ser jeg for meg kjønnsspekteret. Kjenner dere filmen Skjønnheten og udyret?
Ok.
Tenk dere at dere har Gaston i den ene enden av kjønnsspekteret.
Husker dere ham? "Ingen kjemper som…"
Han er sexy. Han er ekstrem maskulinitet.
I den andre enden har dere Belle, som har stockholmsyndromet.
Så mørkt, men…
Men hun er likevel en utmerket rollemodell,
for hun kan lese.
Hun elsker bøker.
Det skal hun ha.
Og midt i spekteret har dere lysestaken, ikke sant?
Lumière.
Og jeg kjenner meg igjen i Lumière. Jeg forstår Lumière.
Og jo mer vi styrker Lumière, jo mer moro vil Belle og Gaston ha.
Lumière holder selskap. "Vær min gjest!"
Jeg har en fantasi.
Jeg har en fantasi om at…
Jeg ser det tydelig for meg.
Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis C.K.
Sleng med Joe Rogan. Og de spiser helstekt gris.
I fantasien er det en diger gris, og de river kjøttet av den.
De drikker av beger med mjød. Den middelalderske drikken.
Og så slår de på TV-en
og ser meg gjøre Skjønnheten og udyret-greia…
Sånn: "Og lysestaken."
Og de ser på det og sier: "Guri, vi… Dere. Vi tok feil."
Og så… Det er fantasien min.
Vet dere hva jeg vil? Jeg vil at de skal vugge hverandre.
Jeg vil at de holde hverandre varsomt og vugge forsiktig.
Jeg vil at de skal gi seg selv nyomsorg.
Bare gi et lite…
For jeg forstår det. Det er vanskelig å lære nye ord.
Men er det egentlig det?
Omicron, for eksempel?
Det lærte vi temmelig kjapt.
Men…
Vitsen jeg alltid hører… Dette var en gjenganger på 90-tallet.
Den har fått en renessanse i standup-kretser.
"Jeg identifiserer meg som en kaktus, jeg identifiserer meg
som en lyktestolpe eller dette livløse objektet." Og det er…
Jeg er ikke-binær, noe som faller inn under trans-identitet.
Det kjønnet jeg ble tildelt ved fødselen, føles ikke helt…
Og…
Jeg vil ikke nødvendigvis identifisere meg som ikke-binær eller trans,
jeg bare er det. Å si noe annet, ville være merkelig.
Det ville være å yte vold mot meg selv.
Sånn ville det føles. Det ville vært tomatsuppa,
ganger hundre, full av tomatsuppe.
Det er kinkig, for det er…
Dere må bare stole på at jeg vet hvem jeg er.
Det er så vanskelig å si det til folk.
Dere må bare stole på meg. Jeg er sikker.
Jeg er ikke sikker på om en Toyota Tercel får plass under en elg.
Veldig usikker.
Men dette vet jeg.
Og dere trenger ikke å forstå det engang. Skjønner dere hva jeg mener?
Jeg forstår ikke wifi. Hvordan virker det?
Men jeg vet at det fins iblant oss.
Jeg godtar bare at det er der.
Det holder meg ikke våken om natta.
Ja, jeg ble operert i desember i fjor,
og jeg har stått på en lav dose testosteron det siste året.
Og det har vært det beste året i mitt liv.
Jeg er 35 år gammel. Dette har vært mitt livs beste år.
Takk.
Pussig nok er det ikke sånn at jeg er superglad.
Jeg hinkehopper ikke rundt. Det er bare fraværet av pine. Det er alt.
Og det er en lav terskel…
Hvorfor skulle vi nekte noen det? Fraværet av pine.
Det blir tittelen på albumet mitt.
Og jeg er bare så takknemlig for at jeg har ord for det nå.
Da jeg vokste opp, hadde jeg ikke ord, men jeg har alltid følt meg sånn.
Du vet når du er fire eller fem og får høre om da du ble født?
Foreldrene mine…
Det høres ut som om de alltid snakket om unnfangelse og fødsel.
Vi hadde normale samtaler også.
Men jeg husker at faren min sa:
"Moren din hadde rier, vi dro til sykehuset.
Kanskje du får dine egne barn en dag."
Jeg så det for meg.
I barnefantasien min, var det aldri jeg som fødte barna.
Det var en spesifikk fantasi der jeg var en forretningsmann-far fra 50-tallet.
Gikk rastløst opp og ned sykehuskorridorene.
Veldig 101 dalmatinere.
Så, en sykepleier: "Det er en gutt."
Jeg: "Skål, mine herrer.
Det skal hete Buster.
Send det ned i gruvene."
Vi nærmer oss slutten.
Bare én ting til. Jeg henter mikrofonstativet.
Hvis jeg… Tenk om jeg hadde mistet det?
Så jeg føler at…
Og tusen takk, forresten. Dere har vært fantastiske.
Jeg føler vi har vært gjennom…
Vi har sett på verden med pessimisme og optimisme.
Jeg vil avslutte med noe positivt.
Så jeg skal fortelle en buddhistisk lignelse.
Bare heng med. Jeg elsker denne fortellingen.
Og så skal jeg gå.
Handlingen foregår i skogen. Vi er tilbake i skogen.
I denne lignelsen blir en mann jagd gjennom skogen av
noe som bare kan beskrives som et beist fra helvete.
Et fryktelig skremmende vesen med løvekjever og en monstrøs kropp.
Dets natur er sult. Det vil sluke denne mannen,
og det har jagd ham i dagevis, og han har løpt.
Han begynner å bli utmattet.
Før eller siden vil han bukke under.
Akkurat idet han tror han skal besvime og beistet ta ham,
ser han en brønn av stein midt i skogen, en liten, rund brønn.
"Jeg gjemmer meg i brønnen", tenker han.
Han hopper ned i brønnen. Beistet stopper ved kanten av brønnen.
Han faller nedover i brønnen, og mens han faller,
føler han vann som spruter opp på føttene.
"Rart", tenker han og ser ned.
Og under ham pisker det vilt i vannet,
og han skjønner… Hva er i bunnen av brønnen?
Enda et beist.
Ja. Det er en dobbeltbeist-situasjon.
Ille. Dårlige nyheter.
Beist over, beist under.
I siste sekund ser han ei grein som vokser ut av brønnveggen.
Han griper tak i den og bruker de siste kreftene han har
til å manøvrere seg opp på denne greina.
Musklene hans skjelver.
"Jeg klarte det." Beist over, beist under.
Greina knirker under vekten av ham. Dette er ikke en permanent løsning.
På ett tidspunkt vil greina gi etter.
Han svetter i denne folden.
Hvis du svetter i den folden, er du i trøbbel.
Plutselig ser han til tuppen av greina, og han ser noe som glinser.
"Hva er det der?" Han balanserer
og strekker en finger mot tuppen av greina.
Han får det på fingeren. Det er gyllen, glinsende sevje.
Det er sevje.
Han putter den i munnen:
"Det smaker nydelig."
Dere, dette er positivt. Vent.
Det er… Det er alt. Nei.
Hallo?
Stol på meg, jeg syns det er veldig positivt.
Dere må bli med på dette. Showet heter "sevje".
Dere må bli med på dette.
Altså, dette var ikke billig.
Nei, men jeg syns virkelig det er positivt,
for livet kan være en dobbeltbeist-situasjon.
Det er kanskje sånn livet er. Er det ikke?
Heldigvis fins det så mye sevje,
og vi må bare ta oss tid til å glede oss over sevjen
og dyrke den der vi kan.
Og heldigvis fins det en overflod av sevje.
Overalt, hvis du ser godt etter.
For eksempel hunder.
Hver eneste hund på denne jorden.
En god jeans. Det kan være sevje.
Beatles er sevje for meg.
Venner. TV-serien Venner for livet. Nei. Å ha venner.
Sex er bra. Sex med venner er ganske bra.
Å skremme folk… Hvis det er…
Jeg liker bål, å grille marshmallows,
sangen Bennie and the Jets av Elton John.
Klemmer og stjerneskudd, julelys, alt det er helt og holdent sevje.
Alt det kan være sevje.
Dette lyder kanskje klissete,
men dette er sevje for meg. Å gjøre dette gjør meg så glad.
Og det er sevje for meg.
Jeg er så takknemlig for at dere kom.
Tusen takk.
Tusen takk. Takk skal dere ha.
Å, faen.
Herregud.
Vent. Gråter du?
Ja, det var så trist, alt sammen.
Det skulle være morsomt.
-Nei, det skulle ikke det. -Jo. Hele greia.
Mener du det?
Vi har visst ulik humor.
Takk for at du hørte på, uansett. Det var godt å få det ut.
Nei, det er…
Det er meg. Jeg er meg.
Du er deg.
Det er fantastisk.
-Skal vi komme i gang? -Ja.
-Er du spent? -Jeg er litt nervøs.
Normalt. Denne er tung. Buchanan-familien har fått mye post.
-Å? Populære? -Dette vil du like.
-Ok. -Spader?
Ja.
-Godt du kom. -Takk for at jeg fikk komme.
Tenk at det skulle være morsomt.
-Ja, du vet… -Sprøtt.
Noe var gripende, antar jeg.
Ok, da starter vi. Grav et lite hull her.
Sånn, ja. Du kommer til å elske dette, Mae.
-Ja. -Skal jeg hjelpe til?
-Ja, klar? -Én, to, tre. Ja!
-Føles bra, hva? -Fett.
Ja, ta litt post.
Hva pleier du å… Funker dette?
Tekst: Sissel Drag