Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MAE MARTIN: SZIRUP
- Jézusom! Mamma mia, Mae! - Bocs.
Jó.
- Pillecukrot? - Nem, kösz.
- Befőttesgumit? - Kérek.
- Oké. - Kösz.
Esti mese!
- Remek. Kényelembe helyezem magam. - Oké.
Mae, most vettem újat.
Elmentetted az esküvői fotóidat, ugye?
- Bemutatnál? - Oké.
- Az „És most” szöveggel. - Az „És most”-tal? Jó.
Köszönöm.
És most nagy tapsot kérek
az egyetlen és utánozhatatlan
Mae Martinnak!
Sziasztok!
Hogy vagyunk?
Helló.
Sziasztok.
Örülök, hogy itt vagytok.
Istenem! Ez a legjobb!
Nagyon köszönöm, hogy eljöttetek.
Mi...? Oké.
Olyan sok mondanivalóm van.
Mindenki nevét tudni akarom. Kezdhetnénk azzal...
Háromra mindenki mondja a nevét! Egy, kettő, három.
Helló, én Mae vagyok.
Olyan lelkes vagyok, hogy Kanadában lehetek. Tényleg…
Kanadai vagyok. Nagyon kanadai.
De 12 éve Angliában élek.
Londonban. A kiejtésem egy kicsit olyan, mint egy seggfejé.
Van egy enyhe
Madonna-féle ritmusom. Nehéz leküzdeni.
Nagyon sajnálom.
De... Apa brit. Nagyon-nagyon brit.
Apa... Apa olyan, mint egy misztikus brit úriember.
A mágia embere.
Odavan a holdfázisokért. Holdember. Odavan a...
Az összes madarat ismeri a kertjében,
és különleges kapcsolata van minden egyes madárral.
Az egész gyerekkorom elég misztikus volt.
A legjobb példa...
Úgy nyolc éves lehettem,
amikor apa karateórára vitt a bátyámmal.
Tipikus kanadai jelenet.
Délután öt óra, naplemente.
Havazik, az autópályán vagyunk. Karateedzésre megyünk.
Én a hátsó ülésen a bátyámmal. Én nyolc, ő 12 éves.
Zöld öves voltam, a bátyám sárga öves.
Négy évvel idősebb, két övvel rosszabb.
Persze nem számít, de gondoltam, azért jelzem.
Haladunk az autópályán,
és apa hirtelen pánikszerűen leáll az út szélére.
Gumicsikorgás, dudálás.
Veszélyes. Leáll, és zaklatottan azt mondja:
„Sajnálom, gyerekek, ki kell szállnunk az autóból.”
Mire mi: „Mi?” És kiszállunk az autóból.
Állunk az autópálya szélén, a hóesésben.
A 12 éves bátyám zavarban van
a karateruhájában. Megbámulják az autókból: „Sárga öves?
Pillanat. Pedig idősebbnek tűnik...
Visszafordulunk. Megnézzük.”
Megkérdezzük: „Mi ez az egész?” Mire apa:
„Megláttam az újholdat a szélvédőn át.”
Meglátta az újholdat a szélvédőn át,
ezért lehúzódtunk, kiszálltunk,
és háromszor meghajoltunk a hold felé.
Az egész rituálét meg kellett csinálnunk.
Azt kellett mondanunk: „Jó estét, Holdanya.”
Misztikus volt. Apa egy holdember. Odavan a holdért.
Nemrég hazalátogattam.
A gyerekkori házba, ahol felnőttem.
Anyáék már jóval a születésem előtt ott laktak.
A konyhában vagyok anyáékkal.
Apa azt mondja: „Gyere alkonyatkor a dolgozóba!”
Mire én: „De...” Majd anyához fordulok:
„Hány órakor van alkonyat?”
Mire anya: „Nem tudom.”
És felmegyek a dolgozószobába,
ami az évek során sok minden volt, például vendégszoba.
Apa ott van egy pohár borral, kinéz az ablakon.
Meg akarta mutatni, hogy egy mosómedvecsalád él egy fán
a szomszéd udvaron.
Mindig alkonyatkor jelennek meg, és apának minddel kapcsolata van.
Ott állunk, várjuk a mosómedvéket,
és apa egyszer csak álmodozva azt mondja:
„Tudtad, hogy ebben a szobában fogantál?”
Mire én: „Ó...”
Nem akartam lekeverni, mert elég érzékeny.
Ezért azt mondtam: „Emlékszel a konkrét éjszakára?”
És kimondta azt a mondatot, ami azóta is kísért.
Azt mondta:
„Persze, hogy emlékszem. Jól emlékszem.”
Ezt mondta.
„A holdfény megvilágította anyád fenekét.”
Anyád fe...
Úgy érzem, nem értitek...
Megtudtam, milyen pozitúrában fogantam.
Elborzadtam.
Senki nem akar kutyapózban foganni.
Olyan sivár.
Úgy akarsz foganni, hogy szemtől szembe legyenek.
Szemkontaktus.
Az ejakuláció pillanatában...
„Esélyt adunk
egy új életnek.”
Ahelyett, hogy „Harapd a párnát!” Szörnyű.
Sivár. Mintha...
Megváltoztatta az önképemet...
Kutyapózos baba vagyok.
Egyébként beleillik a képbe.
Sok mindent megmagyaráz.
Például a testtartásomat. Egy kicsit...
Kicsit púpos vagyok.
Úgy érzem, felismerem a többi kutyapózos babát
az utcán, 100 százalékra…
Felszállok a metróra, és valaki…
Cigizik a metrón. Arra gondolok: „Igen.”
Vagy a bárban a pultos azt mondja:
„Valaki küldött egy italt.” A bárpult felé nézek...
Még egy kutyapózos baba.
A közönségben is vannak. Felismerem az enyéimet. Sokan vannak.
A szüleim... Ha hazamegyek, mindig történik valami ilyesmi.
Valami, amitől kisiklik a realitásérzékem.
Például van egy anekdotájuk,
amit egész életemben mondogattak.
Évente egyszer elmondják, ha megisznak pár italt egy vacsorapartin.
Megőrülök tőle,
mert arra gondolok: „Ez a sztori lehet igaz.
Miért teszitek ezt velem? Mi ez?”
A bátyámmal ki szoktunk borulni rajta.
Elmondom a történetet. Ítéljétek meg,
lehet-e igaz, vagy sem. Oké?
Oké. A szüleim esküsznek rá,
hogy amikor a húszas éveik végén átautóztak Észak-Ontarión,
egy kanyargós erdei úton
áthajtottak egy jávorszarvas alatt.
Esküsznek rá.
Esküsznek.
Anya szerint mentek a kanyargós úton,
ahol a jávorszarvas keresztbe állt,
és áthajtottak a hasa alatt.
Megőrülök.
„Miről beszéltek?”
Ez... Ez…
Anya utánozza, milyen hangot adott a jávorszarvas hasszőre,
ahogy finoman hozzáért a kocsi tetejéhez.
Így…
El tudjátok képzelni?
Megőrülök tőle. Az őrületbe kergetnek.
A bátyám is felhúzza magát rajta.
Mikor legutóbb hazamentem, a bátyámmal eldöntöttük: „A végére járunk.”
Ki kell derítenünk, lehetséges-e.
Utánanéztünk, milyen magas egy Toyota Tercel.
Olyan autójuk volt.
A kocsi tetejének magassága.
Legugliztuk, mekkora a legnagyobb jávorszarvas, amit regisztráltak.
És az a dühítő,
hogy akár meg is történhetett.
Épphogy csak, de megtörténhetett.
Ha a világ legnagyobb regisztrált jávorszarvasával futottak össze,
akkor lehetséges.
Megőrjít.
Tapsoljon, aki szerint megtörtént!
Tényleg?
Tapsoljon, aki szerint baromság!
Látjátok?
Nem tudom.
Ez sokat elárul az ember világnézetéről.
Ha hiszel a jávorszarvasban, ifjú a szíved.
Megőrizted a gyermeki lelkesedés egy részét
az élet iránt.
Ha nem hiszel a jávorszarvasban... Kemény évek vannak mögöttünk.
Kemény volt, nem? Istenem!
Mindent meg kell tennünk, hogy túllépjünk rajta.
Bármit, amitől jól érezzük magunkat.
Apa nemrég átküldött egy cikket.
Azt mondta: „Szerintem tetszeni fog.
Tudsz hozzá kapcsolódni.” Ezekkel a szavakkal.
„Tudsz hozzá kapcsolódni.”
Azóta is ez jár a fejemben. Elmondom, mi volt a cikkben.
Hollandiában történt.
Egy holland kisvárosban
egy család észrevette, hogy egy ideje egy levelet se kapnak.
„Régóta nem kaptunk levelet.”
Múltak a hetek.
„Számlákat se kapunk.
Reklámújságokat se. Nagyon fura.”
Kérdezték a szomszédokat: „Megkapjátok a postát?”
„Nem. Nagyon fura. Egy ideje nem.”
Elmennek a postára, és beszélnek a főnökkel.
A levélügyi főnökkel.
Őt kell legyőzni,
hogy továbbjuss a tízes szintre.
Ilyen...
Elmondják neki: „Nem érkezik meg a postánk.”
Mire ő: „Utánanézek.”
Beszél a postással, aki abba a háztömbbe kézbesít.
Nem emlékszem a postás nevére. Hívjuk Garynek!
„Gary, ezek az emberek azt mondják, nem kapják meg a leveleiket.
Miért?”
Gary furcsa védekezésbe kezd.
"Nem tudom, mit mondjak. Kézbesítem a leveleiket.
Ha nem kapják meg, azért lehet, mert senki nem ír nekik.”
„Oké.”
A főnök azt mondja: „Oké, Gary.”
De aztán megkérdezi a kollégákat: „Mi van Garyvel?
Gary nagyon fura.”
Eldöntik, hogy megfigyelik Garyt, és felderítik az ügyet.
Másnap
Gary megérkezik a munkába, és az első gyanús dolog,
hogy fogja a postát, és beül a saját autójába.
Nem a levélszállító autóba.
És kihajt a városból.
„Basszus”. Követik Garyt.
Kihajt a holland erdőbe.
Távolról követik.
Látják, hogy leparkol. Ők is leparkolnak. Szemmel tartják.
Látják, hogy kiszáll a kocsiból.
Fogja a leveleszsákot. Bemegy az erdőbe, eltelik 45 perc.
Zsák nélkül jön vissza.
Beszáll a kocsijába, elhajt.
A kollégái bemennek az erdőbe.
A következő látvánnyal szembesülnek.
Gyönyörű, napsütötte tisztások.
A moha fölött felszálló pára.
Egy magányos jávorszarvas. Egy óriási jávorszarvas a háttérben.
A fák fölé tornyosul.
És ameddig a szem ellát,
több száz kupac frissen kiásott föld.
Kis... Takaros kis sorokban, végig az erdőben.
A piszok szépen eltakarítva.
Gary elásta a leveleket.
Már régóta.
Nyilvánvalóan régóta csinálta, és újabban egyre többször.
Erre a kollégák: „Basszus!”
Másnap a postán kérdőre vonják.
Finoman.
Azt mondják neki: „Szia, Gar.
Észrevettük, hogy elásod a leveleket.
Kíváncsiak lennénk, miért.”
És itt volt a cikkben egy idézet a postástól.
Azt kérdezték: „Miért ásod el a leveleket?”
Mire ő azt felelte:
„Egyszer kipróbáltam, és jó érzés volt.
Ezért csinálom.”
Szeretem.
Ő az én hősöm, én…
Srácok, Gary börtönbe került.
Nyolc hónapra lecsukták. Igen.
A postával nem szabad szórakozni, ez törvénysértés.
Börtönbe került. Írnék neki
rajongói levelet a börtönbe, de nem akarom stresszelni.
Arra gondolna: „El akarom ásni.”
De nem... Akkor tényleg úgy éreztem, apa végre megértett.
Ez...
Nehéz. Próbálok visszatérni az életbe,
hogy újra eltöltsön a járvány előtti lelkesedés.
Főleg a szerelmi életemben.
Nem tudom, van-e valaki hasonló helyzetben. Posztpandémiás randik.
Mivel 35 éves vagyok...
A húszas éveim elején romantikus volt. Megszállottan kerestem az igazit.
A szüleim imádják egymást, ezt a mintát láttam.
Ha valaki megkérdezte: „Hány óra?”, azt feleltem: „Én is szeretlek”.
Ez…
És...
„Elkísérlek.
Hova megyünk?”
Most viszont egy kicsit, nem is tudom...
Tavaly nyáron jártam egy kedves férfival, ha el tudjátok képzelni.
Mármint nem...
Nem azt nehéz elképzelni, hogy egy férfi lehet kedves.
Persze, hogy lehet.
De ha el tudjátok képzelni, hogy én...
Szóval hat hónapig jártunk, én és ez a férfi...
Nagyon jó volt, én 35, ő 36.
Vagyis mindkettőnknek vannak már nagy exeink.
Értitek? Mi már nem leszünk egymás nagy exei.
Nem fogjuk traumatizálni egymást, akkor meg...
Mire jó az egész?
És...
Egyik éjjel az ágyban beszélgettünk.
Könnyedén csevegtünk. Nem akart súlyos témákat felvetni.
Azt kérdezte: „Ha lennének gyerekeink, mi lenne a nevük?”
Mire én: „Nem...
Nem tudom.”
Addigra már olyan sok emberrel beszéltem erről!
„Nem tudom.
Hadd gázoljak át a halott, hipotetikus gyerekek temetőjén,
hogy rátaláljak az új hipotetikus gyerekekre!”
Elmegyek a szellemek mellett. „Nézd!
Olive és Basil, az ikrek.”
Ott vannak, és azt mondják: „Elfeledkeztél rólunk.”
Mire én: „Tűnjetek innen!”
Ott van a kis Clementine, akit magániskolába küldtem.
Egy klarinét áll ki a fejéből.
„Gyere és játssz velem!” Mire én: „Nem.”
És végre megtalálom az új hipotetikus gyerekeket,
és úgy érzem: „Már nincs kreatív energiám
elnevezni őket. Lehet mindkettő Ian?”
Tudtátok? Igaz történet.
2018-ban egy Ian se született. Egy se.
Igaz történet. 2018-ban egyetlen új Iant sem regisztráltak
a Föld nevű bolygón. Igaz történet.
És ha nézel,
és utálod a műsoromat, legalább ezt vidd magaddal!
Tudjátok, mit értek „nagy ex” alatt?
Vannak az exeid.
Oké. Igazán.
A közönség: „Igen, tudjuk.”
Vannak a normál exeid, és vannak a nagy exeid.
Elérsz egy bizonyos oldalig életed regényében... Nem.
Ha elérsz egy bizonyos életkort, el kell fogadnod,
hogy vannak nevek, amiktől egész életedben,
ha meghallod őket, a szerveid darabokra esnek.
És a vaginádon át kiesnek belőled.
Vagy a farlyukadon át, ha nincs...
Mindig legyen nálad nejlonzacskó, amibe összeszedheted őket...
Undorító.
Van pár fontos nagy exem, de van egy, aki...
Elmondom ezt a történetet.
Nagyon intenzív kapcsolat volt, négy évig tartott.
Titkos kapcsolat volt,
mert ennek a lánynak ez volt az első nem hetero kapcsolata.
Azt mondta: „Titokban tartjuk.” És együtt éltünk.
Stresszes volt. És ő szakított velem,
ami nem megengedett.
Azt hittem, ezt világossá tettem.
Hosszú, elhúzódó szakítás volt. Történetünk idején
másfél éve nem láttuk egymást, nem hallottunk egymásról.
Londonban voltam, fellépésem volt, és jól éreztem magam aznap este.
Értitek? Új frizurám volt. Frissen nyírva. Tudjátok, milyen érzés.
Frissen vasalt, fekete póló volt rajtam.
Frissebb, mint ez. Bocsánat.
Ez gyűrött.
Nem tűzrőlpattant Tűzmanócska.
Emlékeztek Tűzmanócskára?
Mi történt vele? Régen mindenhol ott volt.
Mindig róla beszéltünk gyerekkorunkban.
„Tűzmanócska így, Tűzmanócska úgy...”
Most meg soha nem hallunk róla.
Értem.
Nehéz az élvonalban maradni.
Eltűnt a süllyesztőben.
Szóval jól érzem magam azon az estén, frissen vasalva.
Frissen nyírva, és...
A legjobb barátom, Joe, is velem volt.
A közönség soraiban.
Imádom, ha Joe ott van, mert mindenen nevet.
Igazi angyal, a legeslegjobb barátom.
Nyomom a műsort, jól megy.
Utána bemegyek az öltözőbe. Ki az öltözőből, találkozni Joe-val.
Mondom neki: „Hé, haver. Jó volt, ugye?”
De Joe tök sápadt.
Minden szín kiment az arcából. Azt mondja:
„Itt van.”
Mire én: „Basszus.”
Pontosan tudom, kire gondol, és azt mondom: „Oké.”
Mire Joe: „Fent van.
Nem tudja, hogy itt vagy. Inni jött a bárba
a közös barátainkkal.
Surranjunk ki hátul!
Érezzük jól magunkat! Elmegyünk egy másik bárba."
Átgondoltam.
Arra jutottam: „Nem.
Nem akarom jól érezni magamat.”
Azt mondtam: „Felmegyünk.”
Felmegyünk, magabiztos vagyok. Ott van a közös barátainkkal, és...
Büszkék lettetek volna rám. Nagyon lazán odamentem.
Mit jelent ez?
Ezt...
Magabiztosnak éreztem magam.
Nálam a meglepetés ereje. Nem tudja, hogy itt vagyok.
Ez nekem kedvez. Odamegyek hozzá: „Helló.”
A közös barátaink tudják,
milyen rossz volt a szakítás. Látják, hogy jövök.
Megkérdezem: „Hogy vagy?”
Mire ő: „Jó ég, szia!” Feláll. Megöleljük egymást.
Tök jó. Azt mondom: „Örülök, hogy látlak.
Hallom, megkaptad azt a szerepet, remek.”
Mire ő: „Én is gratulálok.” Mire én: „Igen, remek.”
Minden jól megy, és arra gondolok:
„Nekem kell befejeznem a beszélgetést.”
Nekem kell irányítanom a helyzetet.
Beszélgettünk, majd azt mondtam: „Jó volt látni...”
Mire ő: „Leülsz hozzánk?”
Mire én: „A barátaimmal vagyok a bárnál,
de örülök, hogy láttalak.” Ölelkezünk, leül.
A bárhoz megyek, ő meg követ a tekintetével,
ahogy a bárhoz megyek.
És miközben megyek a bárhoz, hirtelen rájövök:
„Milyen barátaimmal lógok?”
Nincsenek barátaim a bárpultnál.
Joe leült az ő asztalukhoz.
Áruló.
Számomra halott.
Pánikba esem, mert még mindig néz.
Sétálok a bárhoz.
Az utolsó pillanatban meglátok három lányt a közönségemből.
Az első sorban ültek.
Megyek a bárhoz.
Az egyik lány odaszól: „Remek volt a show.”
Szerintem…
Szerintem annyit akart ettől az interakciótól,
annyira számított, hogy:
„Remek volt a show.” „Kösz, hogy eljöttetek.”
Sokkal intenzívebb reakciót kapott.
„Sziasztok, hogy vagytok? Hogy hívnak? Hol dolgoztok?"
És fogdostam is őket. Furán fogdostam.
Átkaroltam a vállukat, a vállukra hajtottam a fejemet.
Mire ők: „Hűha, oké.” Beszélgetünk.
Elkezdtünk beszélgetni, jól megy, megértjük egymást.
Krízis elhárítva.
Megkérdezik: „Iszol egyet?” Mire én: „Igen.” Iszunk,
és hirtelen valaki megütögeti a vállamat. Megfordulok, és a nagy exem az.
Ezúttal nála a meglepetés ereje, mert nem számítottam rá.
Azt mondja: „Bocs, csak szeretnék elköszönni, mert megyek.”
Mire én: „Oké.” És ölelkezünk.
Ekkor valami szörnyűt mondott...
„Útjaink egy nap még keresztezik egymást.” Értitek?
Ilyesmit mondott.
A szerveim darabokra esnek. Elő a nejlonzacskóval!
Ölelkezünk, és elmegy.
Ő még másoktól is elbúcsúzik,
én visszafordulok a „barátaimhoz”,
és hirtelen úgy érzem, ez túl sok.
Átszakad a gát,
és zokogni kezdek.
Az arcom elkámpicsorodik, a vállam...
Szó szerint...
A lányok azt mondják: „Jól vagy?” Mire én:
„Nevessetek!
Nevessetek!”
Pszichotikus viselkedés volt.
Szó szerint azt mondtam: „Nevessetek, a kurva életbe!”
Erre a lányok...
A sztorinak nincs csattanója, ez csak...
egy komikus jelenet.
Az érzelmeim intenzitását érzékelteti.
Sok érzésem van. Nektek sok érzésetek van?
Fárasztó, tudjátok.
Színültig tele vagyok érzésekkel.
Mindig úgy képzelem el,
mint a Campbell's paradicsomlevest.
Értitek?
Campbell's paradicsomleves. Attól színültig tele vagyok.
A koponyám tetejéig, és próbálom magamban tartani.
Próbálom megakadályozni, hogy kifolyjon a testnyílásaimon,
ahogy nyomulok előre az életben. Így érzek az érzéseimmel kapcsolatban.
Elég, ha valaki megkérdezi: „Hogy vagy?” És akkor…
Kilövell a fülemen.
Mire ő: „Istenem!” Mire én: „Bocsánat.
Nem miattad van.”
Jól vagyok. Újabban terapeutához járok.
Igen.
Muszáj, srácok. Igen.
Ha valaki annyit panaszkodik, mint én,
akkor sajnos muszáj.
Igen.
Szerintem a barátaim azt gondolták:
„Fizess valakinek azért, amit tőlünk vársz el!”
Mire én: „Ó, oké.”
Ráakadtam erre a terapeutára, aki nagyon okos, és Zoomon beszélünk.
Mondott egy érdekeset. „Ne feledd, nem vagy azonos az érzéseiddel!
Úgy érzed, az érzéseid felemésztenek, de nem vagy azonos velük.
Benned és minden emberben van egy halk, semleges, örök én.”
Megtapasztalod az érzéseket, de nem emésztenek fel.
Azt mondta: „Ahelyett, hogy azonosulnál az érzéssel,
például 'szorongok, maga vagyok a szorongás', ne hagyd, hogy felemésszen!
Csak figyeld kíváncsian az érzéseket, ahogy jönnek és mennek!”
Hallottátok már? Úgy tűnik, hogy...
Azt hittem, meglepődtök majd: „Hűha!”
„Most megtapasztalom
a dühöt.
Kíváncsian.
Kíváncsian.”
Volt egy fura dolog.
Végig Londonban voltam a járvány alatt.
A lakásomban voltam, esőben, Londonban... évekig.
És egy váratlan érzés tört elő belőlem.
„Mitől feszengek?”
Felébredtem, és feszengtem.
Nyilván sok időt töltöttem a lakásomban.
A nappalimban. És főleg a hálószobámban.
És arra gondoltam: „Talán erről van szó.”
Maradjatok velem!
Szerintetek nem kínos, hogy felnőttek vagyunk,
és még mindig vannak szobáink?
Oké, várjatok!
Azt mondjuk: „Ez az én szobám.”
„Ez az én szobám.”
„Ne menj be a szobámba!”
Kínos. „Ki kell takarítanom a szobámat.”
Természetesen elfogadom és megértem, hogy kellenek szobák.
Kell négy fal, melyek között este álomra hajthatod a fejed.
Szerintem azt érzem kínosnak,
ahogy kidekoráljuk a szobáinkat, hogy tükrözze a személyiségünket.
És azt mondjuk: „Én én vagyok.” Ugye?
„Én én vagyok a szobámban.”
Olyan kínos.
„Van egy himalájai sólámpám.
Igen, van, és én én vagyok.”
„A falon van a képem, és...”
Elolvasol egy könyvet, és soha többé nem szabadulsz tőle.
„A polcra teszem.
Hogy mindenki lássa, milyen a személyiségem.
Senki más nem én.”
Aztán arra gondoltam... Oké, ez egy kicsit elvont,
de nem gondoljátok, hogy az agyunk és az elménk
hasonlít a szobáinkra.
Az elménket az élményeinkkel rendezzük be,
és ezekből felépítjük az identitásunkat és önképünket.
Folyton ezt csináljuk.
Élményvadászként az agyunk polcaira tesszük az élményeket,
és azt mondjuk: „Én én vagyok.” A begyűjtött élmények
olyanok, mint egy-egy új hógömb.
Megfogjuk, és azt mondjuk:
„Egyszer láttam Antonio Banderast a reptéren. Igen.
Én én vagyok. És senki más nem én.”
És így
minden emberi interakció, tényleg...
A pandémia alatt ez nagyon kijött. Minden interakció
arról szól, hogy felváltva mutogatjuk egymásnak a hógömbjeinket.
Szánalmas módon alig várva, hogy sorra kerüljünk.
Mondjuk, valaki megmutatja neked a saját hógömbjét,
és te próbálsz figyelni.
Az ő hógömbje egy sztori egy öt évvel ezelőtti buliról.
A te reakciód: „Igen, te is te vagy.
Igen, pontosan, igen.
Milyen csodálatos, hogy te te vagy.”
De végig a saját polcod felé tekintgetsz.
Száz százalékig, végig. "Igen. Nem. Igen."
Alig várod a pillanatot,
amikor rákezdhetsz: „Én is. Nekem...”
Köszönöm.
Annyira izgalmas! Tudjátok, mit?
Arra gondoltam...
Sok stand-up különkiadást nézek.
Nemrég kijött egy barátom különkiadása, és kitették a trailert.
Arra gondoltam: „Olyan dinamikus!” Fizikailag nagyon jelen van a színpadon.
Én nem mozgok sokat a színpadon. Nagyon...
Mi lenne, ha...
Mert szeretnék én is dinamikus trailert.
Mi lenne, ha...
A fejemben megvan, mit akarok látni a traileremben.
Csak még nem írtam poénokat a mozdulatokhoz.
Mi lenne, ha csak a mozdulatokat csinálnám meg?
Beteszem őket a trailerbe, ilyen lesz...
Ez lesz a trailer. Jó, nem? „Ezt tutira megnézem.”
Kell száz betanított kutya.
Kijönnek a színpadra, így.
A hátsó lábukon ugrálnak, de ez csak a trailerben lesz benne, a show-ban nem.
Érzések. Sok érzésem van.
Például... düh, szégyen. De más érzéseim is vannak.
Ilyen például...
Nagyon domináns az életemben, szerintem sokan vannak ezzel így,
a nosztalgia. Nagyon nosztalgikus vagyok.
Értitek? Tudom, hogy haszontalan
érzés, például...
Nosztalgia a járvány előtti idők iránt. Nem tudtuk, milyen jó dolgunk van.
És őszintén szólva, nosztalgia a serdülőkor előtti idők iránt.
Akkor romlott el minden.
Például…
A barátaim azt mondják: „Neked a 90-es évek hiányoznak.
Nagyon eredeti.
Az hiányzik, hogy a szüleink háza tele volt befőttesgumival?”
Megvan? Mindenki tele volt befőttesgumival.
Például a fiók fogantyúján.
Egy csomó befőttesgumi. Minek?
Most nincs befőttesgumim.
„Hiányzik, hogy a szüleink fürdőjében egy nagy kagyló volt a dekoráció?”
Mire én: „Igen, hiányzik.”
Igen.
Hiányzik az abortuszhoz való könnyebb hozzáférés és a kevesebb populizmus is.
Tudjátok, mire gondolok?
Azt hiszem, olyan vagyok,
aki soha nem lép túl a pubertáson.
Több okból is.
A pubertás engem nagyon hazavágott.
Először is ahhoz a generációhoz tartozom,
amelynek a serdülőkora egybeesett az internet megjelenésével
és elterjedésével.
Szerencsés vagyok. Tizenhárom éves koromig
nem nagyon volt internet. Emlékszem, egyetlen gép volt
az osztályban, amin volt internet.
És egyik napról a másikra berobbant, és minden megváltozott...
Mindannyiunknak meglett az első email-címe.
Az enyém hot-mae-el@hotmail.com volt.
Köszönöm.
Akkoriban még nem voltak foglaltak a jó email-címek.
A világ egyik nap még kezelhetőnek tűnt, a másik nap...
Az egyik nap minden tudnivaló benne volt az Encyclopedia Britannicában,
ami a szüleim pincéjében volt.
Olyan megnyugtató volt. Véges mennyiségű tény.
Ennyi.
A szép, vékony papír. Értitek, mire gondolok?
Kezelhető volt. Nem volt...
És objektív igazság volt.
Az enciklopédiákból nem adtak ki „ördög ügyvédje” verziót.
Értitek, mire gondolok? „Hát...
Biztos, hogy Peru fővárosa Lima?”
Aztán egyik napról a másikra...
Megszállott lettem. A barátaim ebéd közben azt mondták:
„Kimegyünk játszani. Jössz?”
Mire én: „Nem, sok dolgom van az interneten.
Annyi minden történik.
Copy-paste-tel át kell másolnom a Buffy, a vámpírok réme képeit
egy Word-dokumentumba.”
Aztán ki kell nyomtatnom a Word-dokumentumot.
A papírt átáztatja a tinta.
Teleszívja magát tintával.
Ki kellett vágni a képeket. Mintha nedves vécépapírt vágnál.
És rá kellett ragasztani őket a leckefüzetemre.
„Sok dolgom van.”
Úgy érzem, azóta mindig sok dolgom van.
Kimerült vagyok.
A másik ok, amiért a serdülőkor hazavágott...
A szokásos serdülőkori dolgok.
És bejön az internet és az azzal járó dolgok.
Nálam a pubertás vad genderdiszfóriát váltott ki, előhozta a genderdolgot.
- Értitek? - Igen!
Síri csönd.
Nem, de tényleg, a pubertás előtt
izgő-mozgó, androgün gyerek voltam,
magabiztos voltam, sokszor utánoztam az Ace Venturát.
És beütött a pubertás, a testem változni kezdett,
úgy éreztem... Ez is a 90-es évek volt.
A lánybandák és fiúbandák korszaka.
Popzene ösztönözte binaritás.
Lányiskolába jártam, ami...
Az állandó kérdés, amire kész válaszod kellett, hogy legyen,
ez volt a suliban: „Melyik Spice Girl vagy?”
És csak öt lehetséges válasz van.
El kellett döntened. Mondjuk, állsz az aulában,
és a lányok sarokba szorítanak: „Melyik vagy?”
Mert ajakszinkront szerveznek.
Szóval tudniuk kell, nem ítélem el őket. Tudniuk kellett,
hova illek bele a konstellációba.
„Melyik Spice Girl vagy?” Mire én: „Justin Timberlake. Nem tudom.
Nick Carter?"
A genderdolgok nélkül is
kész rémálom a pubertás. Földönkívülinek érzed magad.
Minden, amitől vagánynak érezted magad, hirtelen gáz lesz.
Volt egy trükköm.
Egy hang, amit a kezemmel csináltam.
Esküszöm, nagyon népszerű volt.
Mindenki imádta, menő voltam vele a bulikon.
Megmutatom.
Talán néhányan emlékeznek rá. Így volt.
Emlékeztek?
Esküszöm, a bulikon nagyon menőnek számított.
Kérték, hogy csináljam.
Én meg: „Oké.”
Egyszer egy iskolai gyűlésen is csináltam. Azzal túl messzire mentem, de…
Nagyon menő volt, majd hirtelen jött a pubertás.
Egy házibuliban vagyok, egy szekrényben
egy pattanásos, 13 éves fiúval, akinek félig merev, én meg...
Mire ő: „Mi a faszt csinálsz?
Azt hittem, kivered.” Mire én: „Nem.
Azt mondtam, csinálok valami érdekeset a kezemmel.”
Ott hagy a szekrényben. Egyedül vagyok a sötétben.
Siralmas.
A serdülőkor nehéz. Tényleg...
Tizenhárom évesen egyféle módon lehet flörtölni.
Az egyetlen elfogadott flört, ha megkérdezed: „Mekkora a kezed?”
Ez... Ugye? Emlékeztek?
„Mekkora a kezed?” A mai napig úgy érzem, ez egy jó kérdés
testi kapcsolat kezdeményezéséhez.
Kivéve, hogy mivel lányiskolába jártam,
kicsit félreértelmeztem. „Igen, elég nagy a kezem.
Igen, a tiéd kicsi.”
A játszótéren: „Tudod, mit mondanak.
Nagy kéz, hatalmas szeméremajak.”
De…
Szóval ezek zajlottak, és szerintem mindenkinél...
a serdülőkorban...
alakul ki a kritikus gondolkodás, és hirtelen
lesújtanak rád az élet kemény tényei.
És ha bármilyen értelemben más vagy,
ha a domináns narratíva, amit mindenhol hallasz,
nem egyezik azzal, amit tapasztalsz…
Például a nemekről azt mondják: „Két nem van,
te nő vagy, és kész.” Mire én: „Oké.”
De közben valami egészen mást tapasztalsz. Ilyen esetben két lehetőséged van.
Megkérdőjelezed önmagad és a tapasztalataid érvényességét,
vagy megkérdőjelezed minden más érvényességét,
az egész rendszerét.
Ha rálépsz erre az útra, kurvára megszívod.
Monogámia?
Vihetek két embert a bálba? Miért nem? Nem értem, miért nem.
És azt is éreztem...
Tizenhárom évesen kezdtem el stand-uppal foglalkozni,
és felfedeztem... Keményen drogoztam, pszichedelikus szereket használtam.
Ez súlyosbította az általános egzisztenciális válságot.
Mintha leszedtem volna a valóságra ragasztott tapétát,
és megláttam, milyen gyenge az állványzat, ami az egészet tartja.
„Mi folyik itt?”
Hirtelen rájössz, hogy a szüleid nem tökéletesek,
hogy a tanáraid, mondjuk, magányosak.
Emlékszem, mikor rájöttem: „Ms. Buchanan magányos.
Nyomást érzek, hogy nevessek a poénjain. Nem tudom."
És emlékszem, mekkora stresszt jelentett,
miért nem folyik szélesebb társadalmi párbeszéd a tényről,
hogy a Z, a hangya és az Egy bogár élete
ugyanabban az évben jött ki.
Nyilván jelentős erők állnak a háttérben,
és nem beszélünk róla? Mi a...
Igen.
Igen, stresszeltem miatta, és...
Azt hiszem, a drogok segítségével kiléptem a testemből.
Kényelmetlenül éreztem magam a testemben, és ez volt a vészkijárat.
Keményen drogozni kezdtem, és a lényeg annyi,
hogy a pszichedelikusokról átszoktam az igazán rosszakra.
Kidobtak a házamból. Kirúgtak az iskolából.
A lényeg, hogy az elvonón kötöttem ki.
Tizenkilenc évesen rehabilitációs programra jártam
kilenc hónapig.
Rehabilitációs program tinédzsereknek. Tárgyilagosan nézve rossz ötlet.
Bizonyos értelemben. Odahívsz egy csapat tinédzsert,
akikben annyi a közös, hogy imádnak drogozni.
Délután háromkor kicsengetnek,
és azt mondják: „Menjetek az új barátaitokkal!
Menjetek! Bandázzatok a sikátorban!
Ahogy szoktatok.”
De az egész felnyitotta a szemem. Fordulatot jelentett.
A programban rajtam kívül tizenketten voltak.
És rájöttem: „Basszus!
A többiek tényleg nehéz élethelyzetből jönnek,
nehéz családi háttérből. És én?
Kiváltságos középosztálybeli vagyok. Mi ellen lázadok?”
El kellett járnom a programra, és ez jó volt.
Be akartam illeszkedni. Ők régebb óta jártak.
Már összebarátkoztak.
Beceneveket adtak egymásnak.
Soha nem volt még becenevem, és akartam.
Nagyon izgatott voltam, mert két hónap elteltével
az egyik srác így köszönt: „Csá, Fürdővíz, mi a szitu?”
Mire én: „Fürdővíz?”
És mindenki elkezdett így hívni.
Már a tanár is így hívott. Átvette. A tanárok így köszöntek: „Szia, Fürdővíz.”
Nem értettem az egészet.
De nem akartam beismerni, hogy nem tudom, miért hívnak így.
Csak feleltem: „Semmi. Minden oké.”
Aztán végül ellazultam a közegben, közel kerültünk egymáshoz.
És akkor: „Srácok, régóta meg akarom kérdezni.
Miért hívtok Fürdővíznek?”
Mire ők: „Mikor a csoportba kerültél, megbeszéltük,
hogy olyannak nézel ki, mint aki megissza a saját fürdővizét.”
Ez...
olyan különleges.
Olyan sértő.
És kreatív, igen.
Megissza a saját... Persze, annak idején ittam némi fürdővizet.
Persze.
Mindenki csinálta, nem?
Mármint nem így...
Szívószállal. Csak…
Nem, de mint mindenki...
Mindenki csinálta, nem?
Oké. Emlékeztek a fürdésidőre?
Emlékeztek a fürdésidőre? Csináltátok azt, hogy fogsz egy arctörlőt...
Arctörlő vagy arckendő?
Arctörlő? Igen. Kanada, igen.
Fogsz egy nedves arctörlőt,
az arcodra teszed, és így lélegzel. Csináltátok?
Majd úgy érzed, mintha fullasztásos vallatást végeznél magadon.
„Jaj, ne!”
Volt, hogy kiszívtátok a vizet az arctörlőből?
Ugye?
Úgy csikorog. Micsoda érzés!
Fürdésidő.
Értitek?
Ami a legjobban hiányzik…
Mindjárt leszállok a fürdésidőről, de még gyorsan elmondom,
mi hiányzik a legjobban.
Hogy napi egyszer valaki azt mondja: „Fürdésidő.”
Mennyire jó már? Gyerekkorunkban nem értékeljük,
de mondjuk, ha egy szar Tinder-randin
odajön a pincér, és azt mondja:
„Elnézést, hogy félbeszakítom, de itt a fürdésidő.”
Megszabadulnál.
Fiatalkorunkban nem tudjuk értékelni.
Nem tudjuk értékelni.
Igen, szóval...
Azért foglalkoztat ennyire a tinédzserkorom,
azért foglalkozom folyton vele, mert most teljesen más embernek érzem magam.
Volt ez a kaotikus serdülőkorom,
tényleg nagyon sötét és őrült.
Most teljesen más embernek érzem magam.
Kockázatkerülő lettem.
Látnotok... Igen.
Látnotok kellene a mozgólépcsőn, őrület.
Erősen kapaszkodom.
És nagyon...
Mindjárt felérünk. „Istenem!
Egy, kettő, három, lépj!”
Várom a pillanatot.
Ha felérünk, de nem állok készen, elindulok lefelé.
„Oké.”
Igen.
De tényleg. Máshogy érzem magam.
Gondolom, még mindig megvan bennem az az önpusztító érzés.
Amikor nő a belső feszültség.
Mindenkit érnek ilyen impulzusok.
Meg kell tanulnunk egészségesen kezelni ezeket az érzéseket.
Én menekülőszobába járok.
Folyton szobákból menekülök.
Folyton.
Mostanában turnéztam, ami nagyon intenzív.
Egyedül járok turnézni. Általában nincs fellépőtársam
vagy turnémenedzserem.
Egyedül utazom.
Hosszú napokat töltök az Egyesült Királyság random városaiban.
Edinburgh-ban is volt egy estem.
Egyedül töltöttem a napot Edinburgh-ban,
és egyre feszültebbnek éreztem magamat.
Ismeritek az érzést?
Akkor láttam a Trainspottingot, és úgy éreztem,
veszélyzónában vagyok.
„Mit csináljak?”
A netről megtudtam, hogy az edinburgh-i horrorbörtön nyitva van.
Olyan, mint a londoni. Föld alatti, ijesztgetős látványosság,
intenzív horrorélmény.
Viktoriánus jelmezbe bújt színészek ijesztgetnek.
Pokoli labirintus. „Remek”, gondoltam.
VIP-csomagot kértem, ami 20 fonttal drágább,
és mindössze annyi extrát tartalmaz, hogy lefotóznak egy zöld képernyő előtt.
Adnak egy kulcsot, kivetítenek egy temetőt,
csinálnak egy kulcstartót...
Ekkor jött a felismerés: „Ide barátokkal kell jönni.”
Barátokkal vagy családdal.
Most van egy kulcstartóm, amin csak én...
Szóval
lemegyek a föld alá, ott van egy idegenekből álló csoport,
akikkel együtt fogok végigmenni a horrorlabirintuson.
Turisták és családok, úgy tízen vagyunk.
Indulásra készen állunk, megjelenik egy fickó
viktoriánus hentesnek öltözve.
Csupa vér, nagy henteskése és nagy szakálla van,
skót, és azt mondja, „Én vagyok a hentes!”
Nem tudom jól utánozni az akcentusát.
„Üdv az edinburgh-i horrorbörtönben,
kurvára ki fogunk nyírni titeket!” Mire én: „Igen!
Igen, már imádkoztam a halálért!”
Folytatja: „De kezdjük néhány biztonsági információval!
Várandós és epilepsziás személyek nem vehetnek részt a túrán.”
Mire én: „Oké.” Folytatja:
„A színészek semelyik testrészüket nem fogják megérinteni vagy megragadni.”
Mire én: „Az jó.”
Senki nem akarja, hogy egy pincebörtönben megragadják.
„Cuki.”
Elindultunk, és nagyon ijesztő.
Mintha... Reszkettem a félelemtől.
Az idegen csoporttal voltam.
Néha az összes lámpát lekapcsolják, éjsötét lesz.
Amikor visszakapcsolják, egy nő két centire áll az arcodtól,
és így csinál...
Ijesztő, de imádom.
A túrának volt egy sztorija is. Az elején
a hentes azt mondta: „Találkozni fogtok a legendás Sawney Beannel.”
Ismeritek Sawney Beant? Legendás kannibál, és...
Azt mondtuk: „Nem akarunk találkozni vele. Félünk.”
Erre a hentes: „Imádni fog titeket.” Tudtuk, ebből nagy durranás lesz.
Elértünk egy helyre, ahol volt egy hajó a föld alatt,
mert Edinburgh gyomrában járunk.
Ott volt egy hajó, és mind beszálltunk.
Halljuk Sawney Beant a sötétben abból az irányból, amerre haladunk,
„Sawney Bean vagyok.” Mi pedig: „Ne!”
A mészáros odaszól: „Magatokra hagylak titeket, elmegyek."
Mire mi: „Ne! Megszerettünk, szükségünk van rád.”
Erre ő: „Kapjátok be”, és lelép.
Én és a csoport ülünk a hajón.
A fény kialszik, koromsötét lesz.
A kezedet se látod az arcod előtt, sötét van,
minden nyirkos és hideg.
És azt halljuk: „Sawney Bean vagyok.” Kikészülök.
Aztán egy kezet érzek a hátamon.
Egyre feljebb kúszik a hátamon,
és elér a nyakamig.
És kiborulok, mert eszembe jut,
hogy a színészek nem érhetnek hozzánk.
„Mi történik?” Felkapcsolják a lámpát, megfordulok,
és egy középkorú nő áll mögöttem a csoportból.
És így csinál…
Ez...
őrület volt.
A két tinilányával volt,
akik mellette ültek.
„Anya, mi a faszt csinálsz?”
Ezt csinálta...
Sokat gondolok rá.
Olyan, mint a postás. Hős, tudjátok.
Mindannyiunk hőse.
Azért csinálok ilyesmiket, hogy érezzem, hogy élek, és...
Próbálok nagyon odafigyelni, mit művel velem az agyam,
mert sok szégyen van bennem a kamaszkorommal kapcsolatban.
Nagyon rosszul viselkedtem. Nagyon önpusztító voltam, és...
Az a fura, hogy dühös voltam, nagyon dühös.
Az a fura, hogy 2016 óta...
Amikor megválasztották Trumpot, arra gondoltam: „Nem tagadhatjuk tovább,
a világ kifordult a sarkából.” Kicsit elbaszódott, igaz?
Annyi információ áll rendelkezésre, hogy nehéz tagadni, a rendszer nem működik.
A milliárdosok nem fizetnek adót és a többi.
Arra gondoltam: „Jogosan voltam dühös.”
Szerintem sok tinédzser érez jogos felháborodást.
De szar módszert választottam a lázadáshoz.
Önpusztító voltam, és csak magammal voltam elfoglalva.
Végül is tehetetlen voltam. Ezt a tetkót tizenhat évesen csináltattam. „Zabpehely.”
„Zabpehely”. Kétszer.
Azt akartam üzenni vele: „Bekaphatjátok!”
Mégis miért?
Most már örökre ott lesz.
Én…
Emlékszem…
Úgy éreztem, a világ egy ház, amit kiskoromban adtak el nekem,
amikor még nem vehettem fel jelzáloghitelt.
Egy zugingatlanügynök adta el nekem.
Egy kétes alak. Kutyapózos ingatlanügynök.
„Itt írd alá, kölyök!” Mire én: „Oké”.
„Minden álmod valóra fog válni.” Aláírom, és a házban találom magamat.
Kialakul a kritikus gondolkodásod. Tizenéves vagy, a házadban ébredsz.
„Várjunk!
Várjunk, a ház alapjai elrohadtak,
az udvar ég, mert az előző tulajdonos
csak fosszilis tüzelőanyaggal fűtött.
A reakcióm az volt: „Lerombolom a házat, benne magammal.”
Persze azóta rájöttem, hogy inkább
dolgoznom kellett volna a ház felújításán.
Ezt kell tennünk...
Remélhetőleg ezt próbáljuk tenni. Muszáj, igaz?
Dolgozz rajta, hogy szebb legyen a ház!
Mert magától nem lesz szebb.
Tudatosan kell cselekednünk.
Magától nem fog menni.
És ezért... Nagyon szeretem...
Szerintem a Z-generáció hihetetlen.
Nem csak a TikTokon vannak jelen. Csodásak.
Jelen vannak. Csinálnak dolgokat.
Tiltakoznak a klímaváltozás ellen, lebontják a merev bináris genderfelfogást.
És én mit tettem?
Körbekúsztam azt kérdezve: „Kinél van LSD?”
Haszontalan viselkedés.
Ők viszont csodásak.
Beszélni akarok róla.
Beszélni akarok egy kicsit a gendertémáról.
Szóval…
Az Egyesült Királyságban éltem, most az USA-ban vagyok,
és mindkét országban hisztéria van a genderkérdés és a genderidentitás körül.
Szerintem ez részben abból a félreértelmezésből származik,
hogy az egész a Z-generáció vagy a millenáris generáció hóbortja.
Hogy az egész genderfluiditás...
Mióta emberi civilizáció létezik,
mindig voltak eltérések a gender megítélésében.
Voltak kultúrák, amelyek elismerték a harmadik és a negyedik gendert.
Nem csak elismerték, tisztelték is.
Akár engem is tisztelhettek volna.
Tisztelhettek volna.
Szívás.
Ehelyett: „Melyik mosdót használhatom?”
Valójában a merev bináris genderfelfogás a hóbort, létező gyarmatosító hóbort.
Mintha buldózerrel az egész világon
leromboltuk volna a csodás árnyalatokat.
Amikor az Egyesült Királyságban éltem, emlékszem,
hogy 2018-ban India dekriminalizálta a homoszexualitást, és ez remek.
Nagy ünneplés, izgalmas volt, de az frusztráló volt,
hogy az Egyesült Királyságban önelégülten azt mondták a híradóban:
„Ideje volt, India.”
Pedig Anglia ment oda Indiába, és kriminalizálta a homoszexualitást
1896-ban...
A legnagyobb pszichológiai manipuláció.
Mintha felgyújtanád valakinek a házát, majd azt mondanád:
„Kínos, hogy ilyen lassan oltod el.
Kínos.”
Igen. Kösz.
Igen.
És az a bosszantó,
hogy nem igazán akarok a genderről beszélni,
mert csak veszíthetünk rajta.
Főleg, ha személyesen érint,
ha fontos neked a téma, nehéz vitázni róla.
Érzelmileg bevonódsz, és máris vesztettél. Mert ilyen leszel...
Szóval nehéz, de úgy érzem, beszélnem kell róla,
mert mindenki más, például stand-uposok is,
nagy multimilliomos stand-uposok a különkiadásaikban
gúnyolódnak és lefelé rúgnak,
holott a transzjogok nagyon gyengék,
egy lépés előre, kettő hátra... ez nem... Igen.
Nem, nem. De úgy érzem…
A közönségem: „Két lépés hátra, igen!”
Csak viccelek.
Mire én: „Basszus!”
Nézem ezeket a stand-up különkiadásokat, hogy jól informált legyek,
ha egy interjúban szokás szerint erről kérdeznek.
Ami sokszor előjött:
„A gender tény.”
Az egyikben ezt ismételgették: „A gender tény.”
Aztán a kamera a közönséget mutatja. Imádják. És...
Úgy érzem, itt olyanoknak beszélek, akik egyetértenek velem,
de azért gyorsan... Természetesen létezik a biológiai nem.
Ezen belül rengeteg variáció van, olyan, mint egy...
Tudományosan nézve nem olyan bináris, mint gondoljuk… Vannak interszexuálisok,
vannak hormonális eltérések.
A biológiai nem létezését senki nem tagadja,
de a gender sokkal változékonyabb, sokkal több köze van ahhoz,
hogy mi van itt és itt.
Sokkal inkább társadalmi konstrukció. És sokkal fluidabb.
Azoknak, akik meg akarják érteni a különbséget
a biológiai nem és a gender között,
meg szoktam mutatni a genderspektrumot.
Megvan A szépség és a szörnyeteg?
Oké.
A genderspektrum egyik végén van Gaston.
„Senki nem harcol úgy, mint Gaston.”
Szexi.
Extrém módon férfias.
A spektrum másik végén van Belle,
aki Stockholm-szindrómás.
Nagyon sötét, de…
De még így is remek szerepmodell,
hiszen tud olvasni.
Szereti a könyveket, főleg egyet.
El kell ismerni.
És a spektrum közepén ott van a gyertyatartó, igaz?
Ott van Lumière.
Én Lumière-rel vagyok.
Hozzá tudok kapcsolódni.
És minél több jogot kap Lumière,
Belle és Gaston annál jobban érezik magukat.
Lumière bulikat tart: „Legyetek a vendégeim!”
Igen.
Van egy ábrándom.
Arról szoktam ábrándozni...
Tisztán látom magam előtt…
Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis CK.
Vegyük hozzá Joe Rogant is! Sertéssültet esznek.
Egy óriási sertésről tépik le a húst.
Nagy korsókból isszák a mézsört.
Azt a középkori italt. Szórják a pénzt.
Aztán bekapcsolják a tévét,
meglátják az én kis A szépség és a szörnyeteg gender...
„És a gyertyatartó...”
Nézik, és azt mondják: „Istenem... Srácok.
Tévedtünk.”
És aztán... Ez az én kis ábrándképem.
És aztán... Tudjátok, mit akarok? Azt akarom...
Hogy ringassák egymást,
gyengéden a karjukra fektetve ringassák egymást.
Neveljék át magukat!
Adjanak egy kis... Így.
De értem én. Igen. Új kifejezéseket megtanulni nem könnyű.
Vagy mégis? Például...
Ott van az „omikron”.
Azt elég hamar megtanultuk.
De...
A vicc, amit gyakran hallok... Ez a vicc...
A 90-es években közismert volt.
Most a stand-upokban minden eddiginél népszerűbb.
Így hangzik: „Kaktuszként, lámpaoszlopként vagy
valamilyen élettelen tárgyként identifikálom magam.” És...
Nem-bináris vagyok, ami a transzgender identitások egyike.
Mintha a születésemkor hozzám rendelt nem nem igazán…
És…
Nem akarok feltétlenül nem-binárisként vagy transzgenderként identifikálni,
egyszerűen az vagyok, és bizarr lenne, ha mást mondanék.
Mintha erőszakot követnék el magamon.
Olyan érzés lenne. Mint a forró paradicsomleves.
Mintha száz adag paradicsomlevessel lennék tele.
Trükkös, mert...
El kell hinnetek nekem, hogy tudom, ki vagyok.
Olyan nehéz ezt mondani.
El kell hinnetek nekem.
Biztos vagyok benne.
Abban nem, hogy egy Toyota Tercel elfér egy jávorszarvas alatt.
Abban nagyon nem vagyok biztos.
De ebben biztos vagyok.
És nem is kell megértenetek.
Értitek, hogy értem?
Én sem értem a wifit. Hogy működik? Mi az?
De tudom, hogy létezik. Tudom, hogy itt van köztünk.
Elfogadom, hogy létezik, és kész.
Nem hánykolódom miatta álmatlanul.
Én nem...
Igen.
Tavaly decemberben mellműtétem volt,
és egy éve kapok egy kis adag tesztoszteront.
És életem legjobb éve volt. Őszintén.
Harmincöt éves vagyok. Ez volt életem legjobb éve.
Köszönöm.
És…
A furcsa az, hogy nem vagyok őrületesen boldog.
Nem ugrándozom a boldogságtól. Egyszerűen csak nem szenvedek.
Ennyi.
És csak kis mennyiség, és...
Kik vagyunk, hogy bárkitől megtagadjuk a szenvedés hiányát?
Ez lesz az albumom címe.
Igen, oké.
És tényleg nagyon
hálás vagyok, hogy most már megvannak a szavaink.
Gyerekkoromban nem voltak rá szavaim.
Mindig így éreztem, és emlékszem...
Amikor négy-öt éves vagy, és a szüleid elmondják a születésed történetét...
A szüleim...
Úgy tűnhet, mindig a fogantatásomról és a születésemről beszéltek.
Esküszöm, szokványos beszélgetéseink is voltak.
De emlékszem, apa azt mondta:
„Anya vajúdni kezdett, és bementünk a kórházba.
Egy nap talán te is gyereket szülsz.”
Elképzeltem, hogy gyerekeim lesznek.
A gyerekvállalásról szóló fantáziálásaimban soha nem én szültem.
Volt egy nagyon konkrét fantáziám, amiben 50-es évekbeli üzletember kispapa voltam.
A kórház folyosóján járkáltam idegesen.
Tiszta Százegy kiskutya-hangulat.
Jön a nővérke, és azt mondja: „Fiú.”
Mire én: „Egészség, uraim!
Öcsi lesz a neve.
Menjen dolgozni!”
Lassan elérünk a show végére.
Még egy dolgot elmesélek. Csak kell a mikrofonállvány.
Ha... Igen, elveszítettem.
Úgy érzem, hogy…
És nagyon köszönöm. Tényleg. Csodálatosak voltatok.
Úgy érzem, sok mindenen...
Ami a világképet illeti, volt itt pesszimizmus és optimizmus is.
Szeretném optimistán zárni az estét.
Elmondok egy buddhista példázatot, amit szeretek.
Ez... Próbáljatok követni!
Imádom ezt a történetet.
És utána megyek.
Az erdőben játszódik. Visszatérünk az erdőbe.
Ebben a példázatban üldöznek egy embert,
üldözi az erdőn át valami,
amit leginkább pokoli fenevadnak tudok jellemezni.
Egy nagyon ijesztő lény,
az állkapcsa, mint az oroszláné, a teste irtózatos.
Egész lénye maga az éhség. Fel akarja falni az embert,
napok óta üldözi, az ember meg csak fut előle.
Kezd kimerülni.
Egy ponton meg kell majd adnia magát a fenevadnak.
Mikor úgy érzi, elájul, és a fenevad el fogja kapni,
meglát egy kőkutat az erdő közepén, egy kicsi, kör alakú kutat.
„Bebújok a kútba a fenevad elől.”
Beugrik. A fenevad nem követi,
a kút peremén megáll, morog...
Emberünk örül. Zuhan lefelé a kútban, és azt érzi,
hogy víz csapódik fel a lábára.
„Furcsa”, gondolja, és lenéz.
És lent, ahova zuhan,
a víz vadul kavarog,
és rádöbben... Mi van a kút alján?
Egy másik fenevad.
Duplafenevad-helyzet.
Rossz. Rossz hír.
Fenevad fent, fenevad lent.
Így. És az utolsó másodpercben meglát egy faágat,
ami a kút oldalából nő ki. Egy göcsörtös...
Belekapaszkodik, és végső erejével
felküzdi magát az ágon.
Az izmai remegnek.
„Sikerült.” Egy fenevad fent, a másik lent.
Az ág recseg a súlya alatt,
szóval ez nem lesz tartós megoldás.
Az ág egy ponton el fog törni.
És... És itt izzad.
Ha ott izzadsz, tényleg bajban vagy.
És egyszer csak azt látja,
hogy az ág végén megcsillan valami.
„Mi az?” Óvatosan egyensúlyozva
egy ujjal elnyúl az ág végéig,
beledugja az ujját. A fa aranyszínű, csillogó nedve. Más néven szirup.
A szájába veszi, és azt mondja:
„Finom.”
Srácok, ez pozitív. Várjatok!
Ez... Ennyi. Nem.
Halló?
Oké.
Higgyétek el, szerintem ez nagyon pozitív!
Próbáljátok megérteni! Az egész estnek a Szirup címet adtam.
Meg kell, hogy értsétek.
És ez nem volt olcsó.
Nem, tényleg pozitívnak érzem, mert...
Az élet talán duplafenevad-helyzet.
Igen, lehet. Bizonyos értelemben, nem?
De szerencsére sok szirup is van benne.
Csak időt kell szánnunk rá, hogy élvezzük a szirupot,
és állítsuk elő, ahol lehet.
Szerencsére bőségesen van szirup.
Ha alaposan körülnézel, mindenhol.
Például a kutyák.
A Föld összes kutyája.
Egy jó farmer. Az is lehet szirup.
Számomra a Beatles is szirup.
A barátok. A Jóbarátok. Nem... A saját barátaid.
A szex jó. A szex barátokkal nagyon jó.
Ijesztgetni az embereket. Igen, ha...
Szeretem a tábortüzet, szeretek pillecukort pirítani,
szeretem a „Bennie and the Jets”-t Elton Johntól.
Igen, ölelés és csillagszóró, karácsonyi fények, mindezek a dolgok.
Csupa szirup.
Ez mind lehet a szirup.
Lehet, hogy ez érzelgős lesz.
De nekem ez is szirup. Ezt csinálni nekem maga a boldogság.
Ez az én szirupom.
Nagyon hálás vagyok, hogy eljöttetek.
Nagyon köszönöm.
Basszus!
Istenem!
Várj! Te sírsz?
Igen, olyan szomorú volt.
Vicces akart lenni.
- Nem volt az. - De. Végig.
Tényleg?
Azt hiszem, más a humorérzékünk.
Azért kösz, hogy meghallgattál.
Jó kibeszélni magamból.
Nem...
Az én vagyok. Én én vagyok.
Te te vagy.
Csodálatos.
- Kezdhetjük? - Aha.
- Izgulsz? - Kicsit ideges vagyok. Izgulok.
Így normális. Nehéz.
Buchananék sok levelet kaptak.
- Népszerűek. - Imádni fogod.
- Oké. - Ásó?
Igen.
- Örülök, hogy eljöttél. - Kösz, hogy jöhettem.
Nem hiszem el, hogy vicces akart lenni.
- Hát... - Őrület.
Oké, voltak szívbe markoló részek.
Igen. Kezdjük! Ássunk ide egy kis gödröt!
Így. Nyomd le! Imádni fogod, Mae.
- Igen. - Átdobjuk a vállunk felett?
- Igen. - Egy, kettő, három! Igen!
- Jó érzés, mi? - Nagyon.
Fogj meg pár levelet!
Mit szoktál... Működik így?
A feliratot fordította: Klein Szilvia