Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Săruturile...
‎Dulci, tandre, pline de pasiune...
‎La primul sărut afli ‎tot ce trebuie să știi despre celălalt.
‎Exact în acel moment... ‎Mai pe scurt, frate!
‎Când săruți pe cineva, ‎simți dacă vă potriviți.
‎Dacă sunteți făcuți unul pentru celălalt ‎sau nu.
‎- Ca și cum ai putea ști... ‎- Scuze pentru întârziere!
‎Știi cum e când șefa o ia razna ‎și-ți cere să faci o grămadă de prostii?
‎„E vineri, la sfârșitul zilei. ‎De ce nu mi-ai spus ieri?”
‎Ești serios.
‎- Eu? ‎- Da.
‎E ceva în neregulă?
‎Ce să fie?
‎- Nici n-ai gustat alunele. ‎- Ce?
‎Alunele.
‎De obicei le aduni ca un aspirator.
‎Bună!
‎- Ce mai faci, Silvia?
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Berta, Silvia. ‎- Încântată!
‎E drăguț, nu?
‎La început, e un dulcic.
‎Apoi, începe să te privească ciudat.
‎De parcă ar ști ceva ce tu nu știi.
‎Iar apoi, brusc, te părăsește.
‎- Ce faci, Silvia? ‎- Ce e? Ăsta e adevărul.
‎- M-ai părăsit peste noapte. ‎- Pe mine nu m-a părăsit.
‎Și a făcut-o aici.
‎- Mă părăsești? ‎- Nu.
‎- A gustat alunele? ‎- Ce?
‎Vă întâlniți vineri într-un bar plin, ‎ca să nu faci o scenă.
‎Probabil a plătit deja, ca să poată fugi.
‎- Întreci măsura. ‎- Poftim restul!
‎Dar ne merge bine!
‎- Acum vă era cel mai bine, nu? ‎- Da.
‎Dar nu crede că e o relație de viitor.
‎- Așa spune mereu. Se teme de angajament. ‎- Probabil că asta e.
‎- De unde știi că nu e de viitor? ‎- Ei bine...
‎Încă țin minte primul meu sărut.
‎Să se sărute!
‎Totul a început în acea clipă.
‎În sfârșit!
‎Atunci n-am priceput nimic...
‎dar am făcut-o curând.
‎Totul s-a întâmplat exact la fel.
‎Iar când zic „tot”, mă refer chiar la tot.
‎Am pierdut șase luni din viață. ‎Șase luni în care am ieșit cu ea.
‎Dar abia următoarea întâlnire ‎mi-a confirmat bănuielile.
‎Dacă înveți...
‎Deci tu vrei să scrii?
‎Mi-ar plăcea, dar nu sunt disciplinat.
‎Vreau să-mi deschid editura mea. ‎Să public noi talente, nu bestsellere.
‎Cu un logo ‎care să-ți dea senzația de calitate.
‎- Mie îmi place la scufundări. ‎- Serios?
‎Ajutor!
‎- A înghițit multă apă. ‎- Ajutor!
‎Merg cu prietenii la mare în weekend. Vii?
‎- Nu pot. ‎- Poate weekendul viitor?
‎Mă duc să beau o cafea.
‎Bine.
‎Știu ce va fi de la primul sărut.
‎Vremurile bune.
‎- Și cele rele. ‎- De ce n-ar fi de viitor?
‎E mai bine pentru amândoi. Crede-mă, știu!
‎Mă simt bine, ‎apoi dispar până să se strice totul.
‎Ești un căcat!
‎Fiindcă totul se strică.
‎La asta nu te așteptai.
‎DRAGOSTE LA PRIMUL SĂRUT
‎Cu darul tău, eu aș pune o piesă ‎și aș vinde bilete reduse fostelor iubite.
‎Mai încet!
‎De ce nu-l folosești ‎ca să găsești următorul bestseller?
‎Aș vrea eu, dar nu merge așa.
‎Știi ce nu merge?
‎Știam eu.
‎- Suntem faliți, nu-i așa? ‎- Nu.
‎- L-am auzit spunând că nu merge. ‎- E podiatru.
‎El e bun la picioare, eu, la cărți.
‎Un camion a returnat 500 de exemplare ‎din ‎Jurnalul unui avicultor.
‎- Ce facem cu ele? ‎- Cine putea să prevadă?
‎- Memoriile unui avicultor. ‎- E despre Spania depopulată.
‎Știi cât s-a scris despre asta?
‎- Cât s-o repopuleze. ‎- Nu vreau cinici în echipă.
‎Ori crezi în editură, ori pleci!
‎- Te ajut eu cu cutiile. ‎- Bine.
‎- Fii mai vesel! Luăm cina diseară? ‎- Bine.
‎- Îi spun Lucíei. ‎- Uitasem. Mâine mă trezesc devreme.
‎- Hai să ieșim! ‎- Nu.
‎- De multă vreme n-am... ‎- Nu.
‎Poate mai vine și o prietenă a Lucíei.
‎- Dar... ‎- Niciun „dar”! Ne vedem mai târziu.
‎- Pa! ‎- Pa!
‎Unde le punem?
‎- Bună! ‎- La ce lucrezi?
‎- Vampiri. În Mauthausen. ‎- O continuare?
‎- Are loc înainte. ‎- Interesant.
‎- Bună! Ce faceți? ‎- Uite cine e!
‎- Ce cauți aici? ‎- Ai venit pentru sushi?
‎Nu mănânc sushi în locuri de-astea. ‎Am luat paraziți la Premiul Nadal.
‎Ce mai zici? Am auzit că ai probleme.
‎- Că nu mai reziști un an. ‎- N-ați auzit bine.
‎Port discuții cu investitori puternici.
‎Ne povestești?
‎Nu pot da nume fiindcă nu vorbesc cecena.
‎Așteptăm investiții masive. ‎Vrem să ne schimbăm și sediul.
‎Vă mutați într-unul încălzit?
‎- Nu vei mai râde în septembrie. ‎- Ce e în septembrie?
‎Lansez noua carte a lui Sonsoles Durán. ‎Revine la literatura de la debut.
‎Feminină, pură, ‎cu o viziune ironică asupra vieții.
‎- Uite-o! ‎- Da, uite-o!
‎- E acasă, muncește. ‎- Nu, e acolo. Uite-o!
‎Acolo.
‎- ‎Gyozas ‎de miel? ‎- Nu.
‎- Îmi dai un pahar de vin, te rog? ‎- Da.
‎Poate mai bine o bere.
‎Nu, vino aici!
‎Mai bine o votcă.
‎O votcă.
‎Mulțumesc.
‎- Sonsoles! ‎- Javier!
‎Ce mai faci?
‎Bine. N-ar trebui să fii acasă, să scrii?
‎Nu fac bine. Acum o oră eram acasă, ‎foarte supărată și complet blocată.
‎Nu puteam să scriu...
‎Brusc, am zis: „Nu! Ieși din starea asta!”
‎Am deschis un sertar, am luat un Diazepam ‎și mi-am zis: „Du-te la petrecere!”
‎- Și iată-mă! Nu-mi pasă că nu-s premiată. ‎- Bine.
‎Știi ce premiu mi-a dat viața?
‎Demnitatea.
‎Mi-am tras-o o dată cu cheliosul ăla.
‎Cum merge cartea?
‎- Bine. ‎- Cât de bine?
‎- Bine. O să citești ceva în curând. ‎- Când?
‎- Eu produc cărți, nu cârnați. ‎- Scuze!
‎Dar avem un program și a trecut ceva timp...
‎Javier! Eu aș putea fi la Anagrama.
‎Dar nu sunt. Știi de ce?
‎- Fiindcă Anagrama nu te vrea. ‎- Mersi!
‎Nimeni nu te vrea.
‎Primele romane ale lui Sonsoles ‎au avut mare succes.
‎Toți o numeau vocea generației ei.
‎- N-a gestionat bine succesul. ‎- ‎Bună, Sonsoles!
‎- Ești minunată. E grozav că ești aici! ‎- Asta e prima mea carte.
‎Anul Panterei ‎e cartea mea preferată.
‎Am scris una nouă, Anul‎ Tigresei.
‎Dar cu prima ‎te-ai întrecut pe tine însăți.
‎Cred că e cel mai bine scris.
‎Cum m-am întrecut? Fiind prea isteață? ‎Prea toantă? Prea frumoasă? Prea urâtă?
‎Pentru María José.
‎Mulțumesc.
‎„Pentru María José. Te bag în mă-ta!”
‎Da, te bag în mă-ta! Cară-te odată!
‎- Eu te admiram. ‎- Da? Du-te și admir-o pe Fecioara Maria!
‎Dacă mai vrea cineva un autograf ‎pe prima mea carte, poate pleca.
‎Sunt aici să semnez ultimul meu roman.
‎Ce lipsă de respect...
‎Mersi! Ce lipsă de respect pentru autor!
‎Ce lipsă de respect pentru cultură! ‎Haideți, plecați!
‎Sonsoles n-a mai scos o carte de zece ani.
‎Sunt într-un moment ciudat și dificil.
‎De ce tocmai mie
‎Mi-a căzut o stea în grădină?
‎Hai, cântați puțin!
‎Arătați de parcă v-a călcat Fiscul.
‎Jumătate dintre voi ar merita-o.
‎Grădina...
‎Știu ce să fac cu tine
‎Sunt ultima ei șansă.
‎- Te voi apuca... ‎- E ultima mea șansă.
‎Dacă n-o fac să termine rapid cartea, ‎mi se năruie visul.
‎Cerul...
‎Mi-e greu să folosesc bețișoarele...
‎E foarte bun, nu?
‎- Excelent, da. ‎- E bun.
‎- De când lucrați împreună? ‎- De o lună?
‎- De fapt, de trei luni. De când... ‎- Da.
‎Roberto mi-a spus cum merge editura.
‎- Ne descurcăm. ‎- Păi...
‎Fă o discuție de grup!
‎- Eu? ‎- Nu tu. Ai lua o notă groaznică.
‎- Mersi! ‎- Pentru cărțile tale.
‎Facem un grup cu oameni diferiți. ‎Citesc cărțile și zic ce anume le place.
‎Nu, mersi!
‎- Nu ai nevoie de ajutor? ‎- Eu produc cărți, nu cârnați.
‎Ce vorbă mișto!
‎Așa poți ajunge la consumator.
‎- Literatura nu se consumă. ‎- A ta, nu. Clar.
‎Hai, nu vă împungeți! Puțină...
‎Haideți!
‎- Ești din Madrid, Esther? ‎- Nu, din Valencia.
‎Am venit la Madrid după...
‎Trebuie să comandăm prăjitură. E grozavă.
‎O lași și pe ea să vorbească?
‎După ce m-am despărțit de iubit.
‎Am fost cu el șapte ani, ‎până să devină ofițer la penitenciare.
‎I-au dat un loc în Picassent ‎și m-a lăsat după o lună.
‎Între mine și închisoare, ‎a ales închisoarea.
‎Dacă luați desert, gust și eu.
‎Ce vrea ea. Orice vrei, dragă.
‎Mă bucur să te cunosc.
‎Mai bem ceva, nu?
‎- Nu. Mâine mă ocup de unghii încarnate. ‎- Unghii încarnate?
‎- E mereu la fel, nu? ‎- Le fac vineri, să termin săptămâna bine.
‎- Doar știi. ‎- Roberto, de când n-am mai ieșit?
‎- De când a făcut sora ta 40 de ani? ‎- Anul acesta împlinește 43.
‎- Trebuie să plec. Scuze! ‎- Vin și eu.
‎Tu rămâi! Scrie-mi un mesaj mai târziu!
‎- Nu. ‎- Ce mesaj?
‎- Noapte bună! Îmi pare rău. Pa! ‎- Haide!
‎Stai!
‎Mai bem ceva, nu?
‎Știu un loc în apropiere.
‎- Da. ‎- Da?
‎- Așa, liniștit. ‎- Pe aici?
‎Da.
‎Vă potriviți.
‎Da, sigur.
‎- Îmi termin berea și plec. ‎- Nu.
‎- Cum să nu? ‎- I-am zis că o cuplez. Cu tine.
‎Nu pot s-o întrerup. E la Eurovision.
‎Nu vrei să mă încurc cu prietena ta.
‎- De ce? ‎- Fiindcă nu mă suporți. Așa a fost mereu.
‎Ești bun doar ca iubit de tranziție, atât.
‎Așa sunt?
‎Un măgar egoist ‎care se teme să se implice, nu?
‎- Ce faceți? Nu dansați? ‎- Eu tocmai plecam.
‎- Nu! ‎- Esther, scumpo, e târziu.
‎- Să mergem! ‎- La dans!
‎Ce faci?
‎Vino încoace!
‎Acum, voi doi!
‎Surpriză!
‎- Bine. ‎- 200?
‎Și acum ce facem? N-o putem lăsa așa.
‎Du-o tu!
‎Bine, mersi!
‎Stă la etajul șase, fără lift. ‎N-o lăsa! Ține-o!
‎Aici!
‎Bine.
‎Unde stă?
‎Ceai de mentă. E tot ce am găsit.
‎Mulțumesc.
‎Cum se simte?
‎E bine. Acum se simte bine.
‎Mâine, însă... Cine știe?
‎Scuze pentru ce am spus mai devreme!
‎La discotecă.
‎Stai liniștită!
‎Ai fost sinceră.
‎E preferabil bășcăliei făcute ‎de față cu Roberto.
‎- Și tu? ‎- Și eu ce?
‎Scrâșnești din dinți când vorbesc eu.
‎- Am bruxism. ‎- Da, sigur.
‎Și cu prietenul tău îți trece?
‎Râzi de tot ce spune, ‎dar eu locuiesc cu el.
‎- Nu e așa amuzant. ‎- Nu-mi amintesc.
‎De când locuiți amândoi, îl văd rar.
‎Și e vina mea?
‎Te înșeli. Prietenul tău nu face nimic ‎cu tine, cu mine sau cu altcineva.
‎Vrea doar să iasă de la lucru, să bea bere ‎și să se uite la ‎The Mandalorian.
‎Pot să-ți zic un secret?
‎Sunt sătulă până-n gât de Baby Yoda.
‎Trebuie să plec.
‎Sunt ultimele.
‎- Javier! ‎- Da.
‎Uită-te la asta!
‎Santiago Doñate?
‎- De ce aș merge să-l ascult? ‎- E certat cu editorul.
‎Și cu toată lumea.
‎- Vinde bine. ‎- Noi avem literatură bună.
‎Da, dar nu se vinde.
‎De ce nu încercăm alt gen?
‎Reporterii de război stau o săptămână ‎la un hotel, pe unde e un bombardament,
‎apoi fac turnee toată viața.
‎- Scrie captivant. ‎- Nu mă captiva cu lupte!
‎Descrie captivant cum ai ajuns la lucru!
‎M-am suit în autobuz la Quevedo, ‎am mâncat...
‎Simón, ajunge!
‎Bună ziua!
‎Te pot ajuta?
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Vrei o cafea?
‎Nu, mulțumesc.
‎Mai bine. Nu am capsule, sunt scumpe.
‎Mulțumesc că m-ai ajutat cu Esther.
‎Nu e asta. Adică e, dar nu de asta...
‎O iau pe aici în drum spre serviciu.
‎Și...
‎mi-a fost mereu jenă să intru să te salut.
‎Nici asta nu voiam să spun.
‎Am venit fiindcă cred ‎că s-a întâmplat ceva aseară.
‎Ia-o încet...
‎Eram băuți, nu? Dar... Suntem adulți.
‎Nu s-a întâmplat nimic. Voiam să mă asigur ‎că nu mai crezi și altceva decât e cazul.
‎Nu, în niciun caz. Nu-i dau importanță.
‎Clar. Nicio importanță.
‎- Te deranjează ce ți-am spus? ‎- Nu.
‎Spui să nu mi-o trag ‎cu iubita prietenului meu.
‎Despre ce vorbești?
‎Vreau doar ca totul să fie bine între noi.
‎E ca de obicei. Ne vedem de treabă.
‎- Nici asta nu vreau. ‎- Dar ce vrei?
‎Să fim prieteni.
‎Ești drăguț, ce surprinză! Și eu pot fi.
‎Nu le spui tuturor... ‎Mor după Santiago Doñate.
‎- Da? ‎- I-am citit toate cărțile.
‎- De ce? ‎- Le furam de la fratele meu.
‎Știu că nu sunt prea elevate.
‎Dar sunt captivante.
‎Ți-am zis.
‎- Îl vei publica tu? ‎- Nu.
‎Ar trebui.
‎Nu știu.
‎Poți investi profitul ‎în următorul David Foster Wallace.
‎- Nici nu-i știu cărțile. ‎- I le știu eu.
‎Mă bucur că m-ați întrebat asta.
‎Dacă am văzut orori.
‎Sigur că am văzut.
‎În Kosovo, în '98.
‎De Crăciun.
‎În Sudan, în 2013.
‎Erau 50 de grade la umbră.
‎Sângele se usucă.
‎Se repetă mereu aceeași poveste.
‎Eliberatorul care devine o canalie,
‎prietenul care devine Iuda ‎pentru o farfurie de linte.
‎Sau pentru a-și salva familia.
‎Întrebați-vă...
‎„Eu mi-aș salva familia?”
‎Oamenii se salvează mai întâi ‎pe ei înșiși.
‎N-aveți idee cum e războiul.
‎Omul se transformă în animal.
‎Aplaudă!
‎Haide! Pleacă.
‎Salut, Santiago! Sunt Javier Castaños. ‎Ne-am cunoscut într-o vară la Escorial.
‎- Participai? ‎- Nu.
‎- Mâncam ceva la bufet. ‎- Nu-mi amintesc.
‎Eu, da. Am mâncat purcel vara, ‎total neinspirat. Ea e Lucía.
‎- Mă bucur. ‎- Și eu.
‎- E o mare admiratoare. ‎- Doar ea?
‎Nu, și eu. Despre asta voiam să discutăm.
‎- Am o mică editură... ‎- Nu e chiar mică.
‎E de nivel mediu. ‎Am auzit că vrei o editură nouă.
‎Cei interesați știu unde să mă găsească.
‎De asta am venit.
‎- Vrei să mă publici? ‎- Da.
‎Care e cartea ta preferată?
‎Sunt atâtea cărți...
‎- ‎Foc palid,‎ de Nabokov. ‎- A mea.
‎- Răsărit în Mosul. ‎- Răsărit în Mosul.‎ Fără îndoială.
‎Poate nu e la fel de bună ca...
‎- Apus în Kabul. ‎- Apus în Kabul.
‎Sau ca ‎Nopți în Liverpool.
‎Nu e o editură mare.
‎Nu-mi plac cele mari. ‎Când ți-o trag, nu se încurcă.
‎Asta așa e.
‎Îmi amintești de o femeie din Hydra.
‎„Când totul o ia razna,
‎nu poți decât să îmbrățișezi ‎femeia pe care o iubești
‎și să aștepți să treacă furtuna.”
‎S-o ții în brațe, tinere!
‎- Nu, noi nu... Nicidecum. ‎- Nu, noi nu...
‎- Noi doi nu... ‎- Îmi dați un autograf?
‎Mai încape vorbă?
‎Lucía.
‎- Cum se numește editura? ‎- Editura Mon FORTE.
‎Suntem pe str. Redondilla nr. 17. ‎Bem o cafea...
‎Nici vorbă! Voi datorați bani tuturor.
‎- Până și mama știe. ‎- Ce?
‎M-ai auzit.
‎- E umilitor. ‎- Nu, a fost bine.
‎E grozav. Îți place să mă vezi la pământ.
‎- În noroi! ‎- Să vedem...
‎A fost oribil, dar trebuia să încercăm.
‎- Cine spune? ‎- Eu.
‎Cum ar fi dacă ai obține mereu ce vrei?
‎- Ce plictiseală! ‎- Mi-ar fi convenit.
‎- Cum ai mai învăța? ‎- Nu știu. Prețuim prea mult suferința.
‎- Uite unde era hedonistul! ‎- Da.
‎Toți ne dorim același lucru. ‎Să iubim și să fim iubiți.
‎- De ce să fie atât de greu? ‎- Dar tocmai asta e mai interesant.
‎Analizezi ce funcționează și ce nu.
‎Tu petreci prea mult în discuții de grup.
‎Iar tu nu crezi ce spui.
‎CEI FRUMOȘI ȘI BLESTEMAȚI
‎- Ai citit-o? ‎- Nu.
‎E excelentă. E despre Fitzgerald și Zelda ‎când erau la New York.
‎- S-a terminat prost, nu? ‎- Da, dar înainte a fost grozav.
‎Dacă ar fi știut ce urmează, ‎ar fi făcut-o oricum?
‎Presupun că da.
‎- Vezi? ‎- Uneori e inevitabil.
‎- Dai mereu de belea, nu? ‎- Eu?
‎Cu fetele.
‎Mai mult decât aș vrea.
‎Și la serviciu. Vorbeai la telefon.
‎- Mă spionezi? ‎- E slujba mea.
‎Nu.
‎Ba da. Altfel, n-aș ști ‎când să-i dau unui client o bere.
‎Vezi?
‎- Fac cinste. ‎- Mă bucur.
‎Noroc!
‎Cu ce te ocupi? ‎Ești foarte stresat, deși nu porți costum.
‎- Am o editură. ‎- Ți se potrivește.
‎Mulțumesc.
‎Eu sunt actriță.
‎Ți se potrivește.
‎Mulțumesc.
‎Joc, cânt, pictez, dansez.
‎Fac performance.
‎Performance?
‎Haide!
‎- Să pun mâinile aici? ‎- Da.
‎Ce e?
‎E incomod.
‎Pot sta așa 90 de minute.
‎- Atât ține performace-ul? ‎- De persoană.
‎Uneori, mai mult. Până se întâmplă.
‎Ce anume?
‎Până când persoana se deschide. ‎Și își arată sentimentele.
‎Ești aproape.
‎- De ce? ‎- Îți vei arăta sentimentele.
‎- Nu. ‎- Ba da.
‎Ce e cu tine?
‎- Nimic. ‎- Văd.
‎E acolo. Descarcă-te!
‎- Ce e cu tine? ‎- Nimic.
‎- Te-ai înmuiat. ‎- Nu.
‎- Exprimă-te! ‎- N-am ce să exprim.
‎Stau aici oricât ai nevoie.
‎Nu am mâncat. Mi-e foame.
‎Îți plac clătitele?
‎- Cânți și la tobe? ‎- Unde naiba e aparatul de făcut clătite?
‎Am studiat un an ca să devin baterist. ‎Eram bun. Dacă e prea complicat, lasă!
‎N-ai mâncat clătite Suzette cum fac eu. ‎Rețetă franțuzească autentică.
‎- Tartufo, unde e aparatul? ‎- Ai stat în Franța?
‎Da, am lucrat pe feribot. ‎Între Marsilia și Tunisia.
‎Fac și un falafel grozav.
‎Ador falafelul.
‎L-am găsit.
‎- La naiba! ‎- Ai colegi de apartament?
‎- Nu. ‎- Și atunci?
‎- Ariana? ‎- Ce mai faci?
‎- Ce naiba cauți aici? ‎- Plecăm.
‎Nu e casa ta? Bună!
‎Nu mai e. Dar e aparatul meu ‎și mișelul nu mi-l dă înapoi.
‎- Cine e idiotul ăsta? ‎- Javier.
‎Are o editură și are chef de clătite.
‎Prefer chestii sărate.
‎- Pune aparatul la loc și dispari! ‎- Nu mă vei mai vedea, dar îl iau cu mine.
‎E al mamei mele! ‎Știi cât i-a luat să adune cupoanele?
‎Lasă șantajul emoțional! ‎Antonia e favorita mea. Ce face?
‎Minunat! Dă-mi aparatul! Și tu, bețele!
‎Ce ticălos!
‎Dă-mi aparatul!
‎Fugi!
‎Ți se pare amuzant?
‎Nu e rău pentru o zi de joi.
‎- Lasă-te de fumat! ‎- Nu fumez.
‎Putem pleca. Nu cred că ne mai urmărește.
‎De fapt...
‎- Nu ne urmărea nimeni. ‎- Și atunci?
‎- Voiam să te bag pe o ușă. ‎- Stai puțin!
‎Îmi place cineva.
‎Vezi?
‎O oră și jumătate.
‎- Atât ți-a luat să te deschizi. ‎- Ai avut dreptate. Sunt îndrăgostit.
‎Felicitări!
‎- E iubita celui mai bun prieten al meu. ‎- Nasol.
‎Dar nu va fi fericită cu el.
‎De ce?
‎Relația nu are niciun viitor. Știu.
‎- De ce nu îi spui? ‎- Ei?
‎- Nu, lui. ‎- Nici vorbă.
‎- Ți-e prieten? ‎- Da.
‎Și nu-i vrei binele?
‎Ba da, sigur.
‎Are dreptul să știe ‎că nu va fi fericită cu el.
‎Mulțumesc.
‎Am văzut un apartament nou ‎destul de aproape.
‎Unde?
‎Pe lângă Alcobendas. ‎Se ajunge în 20 de minute.
‎- Și... ‎- Bem ceva?
‎N-am făcut încă 10.000 de pași.
‎- Crochetele sunt delicioase. ‎- Da.
‎E mâncare bună pe aici.
‎- Vreți să cumpărați? ‎- Da, cum se face.
‎Ne cumpărăm casă, ‎ne căsătorim, facem copii...
‎- Cum se face. ‎- Da.
‎Ce e?
‎- Ești sigur? ‎- De ce anume?
‎- Aveai și alte planuri. ‎- Planuri?
‎Planuri.
‎Călătorii prin lume, aventuri...
‎- Sunt podiatru, Javi. ‎- Și?
‎Unii călătoresc. Podiatri fără frontiere.
‎- Open Feet. ‎- Da.
‎E adevărat. Aveam astfel de planuri.
‎Dar acum am un cabinet, sunt cu Lucía...
‎- Vă înțelegeți bine? ‎- Da, sigur.
‎- Ce e? ‎- Nu...
‎Spune-mi! Ce s-a întâmplat?
‎- Nu te înțeleg. Ce e? ‎- Eu îți vreau doar binele.
‎- Știu. ‎- Nu ești ca înainte.
‎Cum adică?
‎Nu mai ești la fel. Râdeai mereu, ‎păreai fericit. Acum, vă tot ciondăniți.
‎- E firesc. Familiaritatea duce la ceartă. ‎- Te văd blocat într-o rutină.
‎- Mie-mi place rutina. ‎- Dar poate ei nu-i place.
‎- Ți-a spus ea ceva? ‎- Nu.
‎Dar se vede.
‎Tu cunoști bine femeile, nu?
‎- Da. ‎- Nu și pe Lucía.
‎Nu.
‎Scuze! Nu vreau să mă bag ‎unde nu-mi fierbe oala.
‎E drept, uneori sunt leneș.
‎Și tata e la fel.
‎A dat lovitura cu mama, apoi s-a lenevit. ‎Ea a înțeles și l-a dat afară.
‎E mereu pe canapea, se uită ‎la ‎În mintea criminalului‎ și bea bere.
‎Nu face și tu ca el! ‎Dacă vrei să te schimbi, încă poți.
‎- Ai dreptate. ‎- Da?
‎Ai perfectă dreptate, Javi.
‎- Mersi! ‎- Cu plăcere.
‎Nu.
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc, Javi!
‎Mersi mult!
‎Ați încercat noul ton murat. ‎Spuneți-mi ce părere aveți!
‎N-am reușit să deschid cutia. E complicat.
‎Bine. A mai avut cineva ‎probleme cu ambalajul?
‎Eu.
‎Am nevoie de un leucoplast.
‎Esther...
‎Cei care ați încercat tonul... ce credeți?
‎Bun. Chiar mi-a plăcut. ‎E cel mai bun ton pe care l-am mâncat.
‎Grozav!
‎- Nu-ți plac și alte mărci? ‎- Nu, sunt alergică.
‎- Cheamă un doctor! ‎- Când vine, se poate uita și la mine?
‎Nu. Tu n-ai nimic.
‎- Lu... ‎- Să continuăm!
‎Ai un vizitator.
‎- Scuze! ‎- Ce e?
‎Ce faci aici? Lucrez.
‎Hai să o facem în mod clasic!
‎- Ce faci? ‎- Ceva ce trebuia să fac de multă vreme.
‎Ce frumos!
‎- Da! ‎- Da.
‎Da!
‎- Te rog, Roberto, ieși de acolo! ‎- Nu.
‎- Atunci, lasă-mă să intru! ‎- Nu!
‎Pare sfârșitul lumii, ‎dar vei trece peste asta.
‎Cum să trec peste asta?
‎- Haide! ‎- Am zis „nu”!
‎Adu-ți aminte că te-a părăsit și Amaya!
‎Am trăit trei ani de coșmar ‎și nu o iubeam atât.
‎Așa a fost să fie. ‎După o vreme, vei realiza că toate astea...
‎- Tu. ‎- Ce e cu mine?
‎Tu ai prevăzut.
‎- Nu. ‎- Eu nu mă așteptam.
‎Și mi-a dat indicii.
‎Când nu îi e bine, Lucía mută mobila și...
‎Parchetul era distrus ‎de la mutatul canapelelor.
‎- Gata, lasă! ‎- Futu-i!
‎- Stă tot la tine? ‎- Nu.
‎S-a mutat la Esther.
‎Dar vine în weekend să-și ia lucrurile.
‎Iar eu...
‎mă mut cu tata.
‎Nu-mi place deloc ‎În mintea criminalului‎.
‎Gata, nu plânge!
‎Nu vreau să mai trec prin asta.
‎- Nu-l poți părăsi. ‎- De ce?
‎Fiindcă îl iubești și te iubește.
‎- Nu-mi e ușor să fac asta. ‎- Atunci, nu o face!
‎Apucă din partea aia! Te rog.
‎Nu, las-o jos!
‎- El te-a trimis? ‎- Nu. I-am zis că plec să iau ceai de tei.
‎- Cu tensiunea lui, n-are voie. ‎- Eu beau.
‎- Nu-mi place. ‎- Sigur nu vrei să te măriți?
‎Fir-ar să fie! Nu știu, dar acum, ‎că veni vorba, dacă e să analizez la rece...
‎Nu!
‎- Voiați să vă cumpărați o casă. ‎- Nu. El voia.
‎Eu vreau să închiriez în centru.
‎Se îndatorează ca să stea ‎la zece minute de Burgos.
‎Nu știu ce naiba i-a venit cu căsătoria.
‎- Am discutat. ‎- Tu i-ai sugerat?
‎Nu, dimpotrivă. Dar am dat greș.
‎- Hai să uităm și să fie totul ca înainte! ‎- Nu vreau să fie totul ca înainte.
‎La naiba! E vina mea.
‎N-are legătură cu tine, ci cu faptul ‎că mă chinui degeaba să-i vorbesc.
‎- Refuză să asculte. ‎- Sigur?
‎- Zi tu! Dă vreodată muzica mai încet? ‎- Nu.
‎Ești sigură ‎că n-are nicio legătură cu mine?
‎Da.
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Javi! Ce mai faci? ‎- Bine.
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Eu tocmai plecam.
‎Nu, de ce să pleci?
‎Lucía trebuie să plece, nu?
‎Nu-ți amintești că am vorbit despre...
‎Scuză-ne! Da, despre...
‎Despre...
‎- Ce? ‎- Lu, fă o plimbare!
‎- Nu. ‎- Ba da.
‎Lu, știu că nu ești în formă, ‎dar eu sunt și mai rău.
‎Fiindcă sunt așa de mai mult timp.
‎- Nu e o idee bună. ‎- De ce?
‎Ai zis că e perfect ca iubit de tranziție.
‎Am nevoie de el în tranziție. ‎Uite ce a făcut tranziția pentru țară!
‎- Esther! ‎- Ce e?
‎E afemeiat.
‎- Păi... ‎- Ce te faci dacă-ți pică cu tronc?
‎- Văd eu atunci. ‎- Nu.
‎Haide, pleacă!
‎Javi?
‎Jav...
‎Javi?
‎Dragă Javier, ‎ți-am trimis manuscrisul pe e-mail.
‎Scuze pentru săptămânile de întârziere! ‎Doar știi că producem cărți, nu cârnați.
‎- Te îmbrățișez. Sper să-ți placă mult. ‎- Nu cârnați.
‎Mergem să luăm prânzul.
‎Te simți bine, Javi?
‎Da.
‎E manuscrisul lui Sonsoles?
‎Și?
‎Merge.
‎Nu ți-a plăcut.
‎Ba da, mi-a plăcut.
‎- Seamănă cu romanele ei timpurii. ‎- E bun, nu?
‎- Da. ‎- Și?
‎Nu știu. Începe bine, chiar foarte bine...
‎dar la final se fâsâie, e previzibil.
‎Javier, pari cam pierdut.
‎- Poate. ‎- Poate ar ajuta un ochi mai proaspăt.
‎- Crezi? ‎- Un punct de vedere mai modern.
‎De la o fată tânără și fără prejudecăți,
‎care se potrivește ‎cu profilul potențialilor cititori.
‎E o plăcere să vă avem aici ‎pentru ultimul roman al lui Sonsoles,
‎care e minunat.
‎Titlul e foarte interesant, nu? ‎Ați citit cu toții romanul?
‎- Nu știu dacă... ‎- Crede-mă!
‎Vrem să-i auzim.
‎Ce părere aveți? V-a plăcut? Da, spune!
‎- Mi s-a părut cam lung. ‎- Și mie.
‎Are 200 de pagini. Să includem și desene?
‎- Puțin. Doar puțin. ‎- Da.
‎- Bine. ‎- Are greșeli de ortografie.
‎Mi le-am notat, dacă vrei să le scrii.
‎Da.
‎Trebuie să fim mai atenți.
‎Bine. Da.
‎Pagina 49.
‎- Da. ‎- Pagina 73.
‎Șaptezeci și trei.
‎Pagina 51.
‎Asta chiar m-a amuzat.
‎Doamne! Va corecta toată cartea acum.
‎- Dar mi-a plăcut mult. ‎- Da.
‎Bine, cred că e suficient... Da.
‎Dacă mai e și altceva... Mai vrea cineva...
‎Adevărul e că pe mine m-a prins...
‎- Mi-a amintit de copilăria mea. ‎- Grozav!
‎Așa e, și eu...
‎Problema e că totul te duce la acel final.
‎- Finalul e problema. ‎- Crezi?
‎- Da. Nu știu cum... ‎- Nu sunt de acord.
‎Ba da, se fâsâie.
‎- Da? ‎- Îi lipsește ceva, nu?
‎- Da... ‎- Un element-surpriză.
‎Voiam să mă surprindă finalul, ‎dar nu m-a surprins deloc.
‎- Absolut. ‎- Nu-i așa?
‎De parcă aș fi citit-o a mia oară.
‎- Da? ‎- De acord.
‎Și, cu un alt final, v-ar plăcea?
‎- Sigur că da. ‎- Da?
‎- Ar avea mai multă noimă. ‎- Da.
‎Bine. Câți dintre voi l-ați recomanda?
‎- Eu. ‎- Da?
‎- Da, și eu. ‎- Grozav!
‎Super! În plus, e tocmai bun de cadou, nu?
‎Mulțumesc.
‎- Te simți bine? ‎- Da.
‎Ce facem acum?
‎Ne îmbrăcăm înainte să vină Esther.
‎- Nu pentru ea îmi fac griji. ‎- Știu.
‎- Mă simt ca dracu'. ‎- Și eu.
‎- Era clar că se va întâmpla. ‎- Bănuiesc că da.
‎Sigur că da.
‎Uite...
‎Nu trebuie să se afle, ‎doar nu e ceva serios.
‎Nu-i așa?
‎Sigur.
‎În plus, n-am terminat o relație ‎ca să încep o alta.
‎Da, te înțeleg. ‎Nu e momentul pentru o relație serioasă.
‎Nu vom spune nimic.
‎- Nicio problemă. ‎- Doar că...
‎Noi doi?
‎E foarte ciudat.
‎Ne lăsăm duși de val ‎și vedem unde ajungem.
‎E doar o chestie de tranziție, ‎nu duce nicăieri.
‎Dar știam că nu e așa ‎și știam exact unde duce.
‎- Chiar n-ai mai fost aici? ‎- Niciodată.
‎E apartamentul 4A.
‎Bine? E deschis.
‎Ce poză tare!
‎Gata! E jenant. ‎Ai 500 de poze cu mine. Stai acolo!
‎- Ce părere ai? ‎- Ce apartament beton!
‎- Ai reușit. ‎- Din plin.
‎- Și asta? ‎- Trebuie să sărbătorim, nu?
‎O să pun canapele, un proiector...
‎O masă uriașă, cum n-am mai avut.
‎În rest, plante. ‎Plante acolo, plante aici.
‎Și aici, alte plante. Plante peste tot.
‎Vrei să-ți arăt dormitorul?
‎- Pa! ‎- Pa!
‎Bună dimineața!
‎- Suie-te! ‎- E bine așa.
‎- Ai arăta mai bine sus. ‎- E bine.
‎De ce nu vrei? Adică...
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Ce faci?
‎- M-ai speriat. ‎- Ar trebui să returnezi cheile.
‎Mai întâi iau salteaua, apoi dau cheile.
‎Bine.
‎- Ce e? Arăți bine. ‎- Da, îmi merge bine.
‎- Dau o bere. ‎- La bar?
‎Nu. M-au concediat.
‎- Tartufo! ‎- Ai uitat ceva.
‎Mulțumesc.
‎- Dăm de un alt fost iubit? ‎- O să vezi.
‎Bun-venit acasă! Fii liber și fericit!
‎Poftim!
‎Ce faci? Unde te duci?
‎Haide!
‎- E frumos, nu? ‎- Da, e frumos.
‎Dar nu știu dacă nu cade.
‎- E cam mic pentru mine. ‎- Locul de pe schelă?
‎Madridul. Când voi avea bani, ‎mă voi întoarce în Australia.
‎- Ai locuit în Australia? ‎- Ador Australia.
‎- Ai locuit în multe locuri? ‎- Da.
‎Am fost coafeză în Thailanda. ‎Și taximetristă în Lima.
‎- Am fost și fotomodel o zi. ‎- Nu se poate!
‎Ba da, în Getafe. ‎Pentru pantofi ortopedici.
‎- Ce viață aventuroasă! ‎- Dacă ai ști...
‎- E casa ta? ‎- Nu.
‎Nu te teme, e ca și a mea. ‎Sunt aici de aproape un an.
‎- Doamne! ‎- De fapt, e a unui prieten.
‎Dar petrece șase luni călătorind, ‎iar restul, în Madrid.
‎- Dar ești aici de un an deja? ‎- Da.
‎Așa e.
‎Acum, că spui, ultima oară mi-a scris ‎înainte să urce pe Matterhorn.
‎Dușul pierde apă ‎și nu voi plăti eu instalatorul.
‎Gestionezi bine incertitudinea, nu?
‎E un mod politicos de a spune ‎că mi se rupe?
‎Cum e cu iubita amicului tău?
‎- Nu mai e iubita lui. ‎- Ce bine! E a ta?
‎Nu încă. Dar va fi.
‎- Te dai mare. ‎- Nu. Uneori, lucrurile sunt chiar clare.
‎Nu și în dragoste.
‎Eu tocmai la dragoste mă pricep.
‎Serios. Când întâlnești pe cineva, ‎nu vezi dacă merge bine?
‎Ba da. Chestia e că, de obicei, mă înșel.
‎Eu, niciodată. Pur și simplu știu.
‎- La prima întâlnire? ‎- La primul sărut.
‎- Ce tupeist! ‎- Ce?
‎Dacă voiai să mă săruți, îmi puteai spune.
‎- Nu vreau să te sărut. ‎- Aiurea!
‎Ce șmecher ești! ‎Vii pe schelă, mă inviți la o bere...
‎- Eu? ‎- Te-am prins!
‎- Bagi o poveste... ‎- Nu e o poveste.
‎Ce drăguț!
‎Nu? Haide, dovedește-mi!
‎Bine.
‎Deci?
‎- Nimic. ‎- Cum adică?
‎Nimic. Ce ciudat! Nu e niciodată așa.
‎Mai încerc o dată.
‎Mai încearcă!
‎Absolut nimic.
‎Poate ia sfârșit ‎când ești cu femeia vieții tale.
‎S-a terminat pentru totdeauna.
‎Rezultă că femeia vieții tale sunt eu.
‎- Nu. ‎- Eu te plac, dar...
‎Nu.
‎Am o fobie de orice angajament. ‎Tu te dai în spectacol.
‎- Tot ce faci acum mă sperie. ‎- Nu... Nu ești tu.
‎Nu ești tu.
‎Asta a fost. S-a terminat.
‎- Mulțumesc. ‎- Ce?
‎- Mulțumesc! ‎- Cu plăcere.
‎Mulțumesc.
‎Roberto...
‎- Ce faci? ‎- Ce faci aici?
‎Nu e planta favorită a Lucíei?
‎Nu e pretențioasă.
‎Ce mai faci? Te-am sunat de multe ori.
‎Nu minți! M-ai sunat de câteva ori.
‎- Scuze! Nu puteam vorbi. ‎- Tu să mă scuzi. Am fost ocupat.
‎Nu fac bine. Nu mă pot detașa.
‎Nu mă concentrez la serviciu, ‎nu dorm noaptea. E ca dracu'!
‎Toate despărțirile sunt traumatizante.
‎- Ale tale, nu. ‎- Ba da, pentru cealaltă persoană.
‎Nu mergem undeva în weekend? Luăm mașina.
‎Unde?
‎La Granada. Am mai fost ‎când te-a părăsit Amaya, mai știi?
‎Da. N-a fost rău, dar...
‎- Știu și eu? ‎- Va fi și mai bine.
‎Acum nu pot, dar ne organizăm curând, da?
‎Mă văd cu cineva.
‎- Cu cine? ‎- Cu o fată.
‎Cu Esther?
‎Haide! Scuze, dar sunt foarte ocupat.
‎- Bine. Las-o baltă! ‎- Am treabă.
‎Nu uita să ții planta la soare...
‎Stai!
‎- Așteaptă! ‎- Asta mai lipsea.
‎- Măcar ai așteptat să ne despărțim. ‎- Ne-am sărutat când cu cina.
‎Eram încă împreună.
‎N-am vrut să se întâmple. ‎Și am avut viziunea. Ea e!
‎E femeia vieții mele.
‎- Trebuie să înțelegi. ‎- Ce anume?
‎Mă iei de prost? Nu mai minți, ce naiba!
‎- M-ai crezut întotdeauna. ‎- Așa ți-am zis. Mi se părea amuzant.
‎Și eram prieteni.
‎Stai!
‎Am și eu o viziune.
‎Că ai fost mereu un rahat.
‎Iar eu, un imbecil.
‎Păcat! O vei face nefericită, ‎ca de obicei.
‎Roberto s-a înșelat.
‎Au urmat cele mai fericite luni ‎din viața mea.
‎Ai merlan?
‎Da, la cuptor. Fără oase.
‎Bine.
‎- Lasă, nu am multe haine. ‎- Da?
‎- Nu te uita la asta! ‎- Pune-o!
‎- Dă-mi și mie! ‎- Ai folosit-o pe toată?
‎Ce faci?
‎- Arată-i-l și lui! ‎- Nu.
‎Pare viu.
‎Ce tâmpit...
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Nimic, totul e sub control.
‎Chiar nu e! Oprește apa!
‎Purtăm aceleași haine?
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Avem o ‎spathiphyllum ‎nouă! ‎- Ce frumoasă e!
‎E o zi minunată...
‎Mergem la expoziție la Thyssen?
‎N-o să-ți placă.
‎De ce? N-am spus la care.
‎E Magritte. Te va plictisi de moarte.
‎Cineva e cu fundul în sus.
‎Scuze! E de la serviciu.
‎O clipă!
‎Bună, Carla!
‎Am recitit cartea lui Sonsoles.
‎Va deveni clasică?
‎Sigur, clasică.
‎Ai simțit că ai mai citit-o ‎de o mie de ori, mai știi?
‎- Ador coperta! ‎- Mă bucur.
‎Mai am 3.000 pe stoc și le vei plăti tu.
‎- De ce? ‎- De ce? Ai plagiat!
‎- Poftim? ‎- Ai plagiat cinci cărți.
‎Te rog! Ce vrei să spui?
‎Mă crezi idiot?
‎- Problema e că nu crezi în mine. ‎- Nu face pe victima!
‎Sigur! De asta voiai ‎să îl publici pe Doñate.
‎Voiam să îl public ‎fiindcă se vinde și se poate lucra cu el.
‎- Nu, Doñate e insuportabil. ‎- Măcar nu plagiază.
‎Ticălosul ăla se autoplagiază ‎de 20 de ani.
‎Chiar crezi că pot publica așa ceva?
‎Nu.
‎Sigur că am copiat.
‎- Nu știu ce e cu tinerii. ‎- Și de ce scrii despre asta?
‎Pentru că nu mai am altceva de povestit.
‎Înainte...
‎- Mi se întâmplau lucruri. ‎- Și acum ți se întâmplă.
‎Nimic interesant.
‎Lumea vrea să te citească.
‎Și tu?
‎Vezi?
‎Spui că nu ți se întâmplă lucruri? ‎Ei i se întâmplă.
‎Cine e?
‎Călătorește, întâlnește oameni ‎și dă de belea.
‎- Și am mâncat un pangolin. ‎- Ce?
‎Nu e influencer, nu?
‎Nu mă pricep să vorbesc în fața camerei.
‎Eu sunt Ariana, muza ta.
‎Îmi place jacheta ta.
‎- Îți place? ‎- Da.
‎Eu mor după casa ta.
‎Surpriză!
‎Ce s-a întâmplat?
‎Nimic.
‎Ai spus „surpriză”?
‎Nu.
‎- De ce? ‎- Fără motiv.
‎De ce stai acolo? Cina e în sufragerie.
‎Surpriză!
‎Mulți ani trăiască
‎Cine să trăiască?
‎Javi să trăiască
‎La mulți ani!
‎Nu! Pune-ți o dorință!
‎- Noroc! ‎- Ce față ai făcut!
‎- Nu te așteptai, nu? ‎- Deloc.
‎Mai avem o surpriză pentru tine.
‎E pentru tine.
‎Nu trebuia.
‎- La mulți ani, șefule! ‎- Mulțumesc.
‎JURNALUL UNUI AVICULTOR
‎- Nu voiam să ne cheltuim banii. ‎- Are o intrigă fascinantă.
‎- Am plâns când au tocat puiul. ‎- Și eu.
‎- E o dramă! ‎- Rupe!
‎Mi-a plăcut, Lu. Mulțumesc mult.
‎Te prinseseși, nu?
‎- Nu. ‎- Aiurea!
‎Ai dreptate.
‎Am văzut mașina lui Ruben la colț.
‎Serios?
‎Și le-am zis să nu parcheze aici. ‎E o parcare alături.
‎Nu contează.
‎A fost minunat.
‎Auzi...
‎La mulți ani!
‎Ia te uită!
‎Ia să văd!
‎Două bilete la Marrakech. ‎I-ai zis lui Roberto că e preferatul tău.
‎Că ai mai fost cu ai tăi.
‎Îmi place mult.
‎- Ce e? ‎- Știai ce este?
‎Eu? Nu.
‎- Ba da. Ți se citește pe față. ‎- De unde să știu?
‎- Îmi verifici telefonul? ‎- Nu!
‎- Sunt previzibilă! Sunt o pacoste? ‎- Poftim? Sunt foarte fericit.
‎Așa spui mereu, dar de fiecare dată ‎când facem ceva, mi se pare...
‎- Ce? ‎- Că parcă știai ce se va întâmpla.
‎- Nu te prosti! ‎- Nu te surprind niciodată.
‎- Cine vrea surprize? ‎- Toți vor.
‎Nu. Știi ce te surprinde?
‎- Infarctul. ‎- Chiar e ceva important pentru mine.
‎Relațiile monotone nu merg. ‎Știu din experiență.
‎- Avem o relație monotonă? ‎- Nu. Tu mă vezi așa.
‎Nu voi fi pacostea din relația noastră.
‎Hai să mergem la Marrakech!
‎- N-am stat de mult la La Mamounia. ‎- De unde știi că vom sta acolo?
‎Fiindcă ai gusturi bune?
‎E o intuiție. ‎În plus, Marrakechul e mereu la fel, nu?
‎Mergem prin orașul vechi, ‎luăm un covor pe care pot da 100,
‎dar mă faci să dau 200, ca să nu-l ratăm.
‎Îți recomand cel mai bun cușcuș, ‎dar nu mă asculți și iei o salată Caesar.
‎Cine ia așa ceva în Marrakech?
‎Te intoxici cu sosul, ‎stăm restul excursiei în hotel.
‎La venire, iei revista ‎Hola! ‎din aeroport.
‎Carlota Casiraghi, sau cum o cheamă, ‎își lasă iubitul.
‎- Dacă nu vrei să mergi, spune și gata! ‎- Vreau.
‎- Nu, merg cu Esther. ‎- E cadoul meu!
‎Ne-am petrecut jumătate din timp ‎ascunzându-ne de Roberto,
‎apoi am stat bot în bot toată ziua.
‎Ne-ar prii puțină distanță.
‎Până la urmă, am pierdut cu grădina ‎tot ce am câștigat cu ghivecele.
‎Lăptucile sunt imprevizibile.
‎Așa e, lăptucile sunt imprevizibile.
‎Dar aș vrea să găsesc ceva mai poetic.
‎- Sigur. ‎- Poate fi ceva de genul...
‎„Incertitudinea naturii m-a dus la haos.”
‎Da? Îți place?
‎- Așa a fost. ‎- Bine.
‎- Și faptul că am fost primăriță. ‎- Exact.
‎Primăriță în Australia...
‎a unui orășel unde am organizat artificii.
‎Era să ia foc totul.
‎- Serios? ‎- Jur!
‎Atunci, „piromană în Australia”.
‎- Nu cred că mă mai lasă să intru. ‎- Nu m-ar mira.
‎- Rahat! Trebuie să ajung la teatru. ‎- Te duc eu.
‎Vezi și tu performance-ul.
‎- Fata asta rupe tot! Felicitări! ‎- Mă bucur că-ți place.
‎- Și ție îți place. ‎- Nu.
‎Am iubită.
‎Ce e?
‎- Nimic. ‎- Mergem?
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Mâine îți povestesc ‎despre Peru și delfinii morți.
‎- Bine. ‎- Succes!
‎Pa!
‎„Peru și...”
‎- Javi! ‎- Cum e la Marrakech?
‎Alo?
‎Nu pot... Ai grijă cu motocicleta!
‎Nu prea te aud, suntem la bazar.
‎- Lucía? ‎- Să vedem...
‎O să vezi până la urmă... Suntem la bazar.
‎Ce?
‎Covoare!
‎- E superb! ‎- Mă auzi?
‎E haos, nu?
‎- Javi, nu te aud. ‎- E 250 de euro.
‎Cincizeci.
‎Cincizeci? Stai! Javi, te sun înapoi.
‎Nu, trebuie să negociezi. Cincizeci.
‎- Pentru tine și doar pentru tine... ‎- Da...
‎- Face 200. Și îți mai dau un covor mic. ‎- E un preț bun.
‎O sută?
‎- O sută? ‎- Îl umilești.
‎Nu, așa se procedează.
‎Pentru tine și doar pentru tine, ‎100 de euro. Poftim!
‎Super!
‎Shukran.‎ Super! Îmi place mult.
‎Ne mai gândim, bine? Mulțumesc.
‎Nu găsiți nimic mai bun în tot bazarul.
‎Bravo!
‎Pa!
‎Îți stă bine.
‎Ce a fost asta?
‎Performance-ul.
‎- Ți-am arătat la bar, mai știi? ‎- Asta nu s-a întâmplat la bar.
‎Am introdus niște schimbări.
‎- Nu ți-a plăcut? ‎- Se spală, nu-i așa?
‎- Ce e sângele ăsta? ‎- Sânge.
‎- Ce e? ‎- Ești nebună.
‎- Nu. ‎- Ba da.
‎Nebună de legat! Complet țicnită.
‎Mai vrei niște sânge? Dă-mi cârpa!
‎Ia să văd!
‎Ușor!
‎Ce faci?
‎Scuze!
‎- Iartă-mă! ‎- Dar...
‎- Ai iubită, nu? ‎- Da, îmi pare rău. Iartă-mă!
‎Îmi pare rău. Nu...
‎Nu înțeleg.
‎Nu știu. Cu ea, văd totul clar și e bine.
‎Cu tine, nu văd nimic clar și e tot bine.
‎Sigur.
‎Treaba e că trebuie să te hotărăști, nu?
‎Nu știu.
‎Știu eu.
‎Nu-ți face griji, te ajut.
‎Nu mai fi măgar!
‎Dacă aveam vreun dubiu, ‎în acea seară m-am hotărât.
‎M-am gândit la perioada când așteptasem ‎s-o întâlnesc pe Lucía.
‎Acum o întâlnisem și nu urma s-o pierd.
‎Am vrut s-o surprind.
‎Să-i obțin un autograf de la Doñate.
‎Primul lucru făcut de noi împreună a fost ‎să-l cunoaștem și era frumos să... Doamne!
‎L-am îmbăiat în sânge, l-am prezentat ‎fostului iubit, i-am dat o bere,
‎l-am plimbat prin tot Madridul, ‎i-am arătat și schela mea...
‎Chiar nu mă simt bine.
‎Să vedem...
‎Spune, Ariana...
‎când ai umblat tu după cineva?
‎Spune! Niciodată!
‎- N-o face! ‎- Nu. Și atunci?
‎- N-o să umblu eu după el. ‎- Nu.
‎Ce facem noi aici?
‎Scriem o carte.
‎Se pomenește în această carte de iubire?
‎Nu. Cartea este despre...
‎Despre altceva.
‎Este despre...
‎Despre ce este, Sonsoles?
‎Despre ce e cartea?
‎În general? În particular?
‎Cartea este...
‎despre...
‎Despre tot ce am vorbit.
‎Despre o fată care călătorește prin lume...
‎Lucrează ca chelneriță, ca șofer de taxi...
‎- Îngrijește maimuțe în Melbourne... ‎- Da.
‎Și face o grămadă de chestii ‎care nu mă interesează deloc.
‎- Ce? ‎- Iartă-mă!
‎- Nu... ‎- Adică...
‎Eu am trăit deja toate astea.
‎Te ador, ‎dar nu cred că ai protestat la Vatican.
‎N-am făcut asta, ce-i drept.
‎Dar mi-e prea lene ‎ca să-mi propun să o fac.
‎- Da. ‎- Nu mai sunt în acel stadiu.
‎- Sunt într-o altă etapă a vieții... ‎- Și?
‎Povestește-mi! În ce etapă ești?
‎De exemplu, când încep să scriu,
‎mă blochez și, în loc să scriu,
‎încep să cumpăr lucruri de pe internet, ‎care nu-mi trebuiesc absolut deloc.
‎Apoi le returnez, ‎fiindcă sunt falită. Sunt o tembelă.
‎Și mai pățesc o chestie groaznică. ‎Mă îmbăt când ies, fiindcă eu nu beau.
‎Și, cum beau un pahar, ‎zici că am băut 20.
‎Nu știu...
‎Mi-ar plăcea să merg undeva unde să cunosc ‎oameni care nu sunt din mediul meu.
‎Scriitori, editori...
‎M-am săturat de așa ceva.
‎Îmi place un tip.
‎Scuze!
‎Un român foarte drăguț.
‎- E... ‎- Da.
‎Tata mi-a lăsat o casă la munte.
‎Merg în weekend, fiindcă o renovez.
‎Iar el mă ajută.
‎Nu înțeleg o vorbă din ce spune, ‎și nici el nu înțelege ce îi spun.
‎Și vorbim doar despre gips-carton.
‎Ultima dată când am fost acolo, ‎tocmai îmi construise baia în bucătărie.
‎„Te rog, construiește-mi măcar un raft ‎pentru prăjitorul de pâine!”
‎Sincer, eu nu vreau să fiu ‎o scriitoare respinsă de societate.
‎Vreau doar să nu mai fiu un personaj,
‎ci o femeie normală, fericită.
‎Ce faci?
‎Ce e?
‎Ce faci?
‎Mi-a luat foarte mult să iau acele notițe.
‎Nu face asta! Te rog...
‎Despre asta trebuie să scrii.
‎Cei care am fost în iad, ‎ne recunoaștem când ne privim în ochi.
‎Iar Roberto Molina e...
‎Roberto,
‎ești un erou.
‎Ce simți când ajungi ‎într-o țară în curs de dezvoltare?
‎Multă responsabilitate.
‎Căci călcâiele uscate, calusurile ‎sau pintenii calcaneeni, Doamne ferește...
‎Ne chinuie și aici, și în Cambodgia.
‎Deci pot spune, fără să mă înșel,
‎că picioarele sunt marii nesocotiți ‎ai cooperării internaționale?
‎Fără îndoială. Da.
‎Iar când ai de mers 15 km ‎până la cea mai apropiată fântână...
‎Ce faci, mergi în mâini? Nu.
‎Absolut.
‎Întrebări?
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Cum ați ajuns de la un simplu podiatru
‎la a fi un punct de referință ‎al cooperării internaționale?
‎Păi, nu e așa mare...
‎Scuze!
‎Aveam o viață confortabilă,
‎un cabinet și o iubită.
‎Plătisem și avansul pentru un apartament.
‎Dar mi-au frânt inima.
‎Iubirea a distrus mai multe vieți ‎ca napalmul. Ne spui ce s-a întâmplat?
‎Iubita m-a părăsit ‎pentru cel mai bun prieten.
‎Dacă o astfel de persoană ‎se poate numi „prieten”, desigur.
‎Da. Bună ziua!
‎Am mai degrabă o observație, ‎nu o întrebare.
‎Când un cuplu funcționează, ‎nimic nu-l poate distruge.
‎Sună foarte frumos, nu? Da.
‎Ceea ce nu e frumos
‎e când iubita și-o trage pe ascuns ‎cu cel mai bun prieten al tău, cu lunile.
‎Poate... Nu știu, zic și eu...
‎Poate mai erați împreună ‎dacă o ascultai, în loc să fii loază.
‎- Urma să ne căsătorim! ‎- Nu voia să se mărite!
‎- Tu mi-ai spus că da! ‎- Nu, ai înțeles greșit!
‎- Planul tău a mers strună. ‎- Îmi pare foarte rău!
‎Am greșit.
‎Nu trebuia să te mint.
‎Nu voiam sub nicio formă să-ți fac rău.
‎Îmi pare rău.
‎În fine...
‎Una peste alta, îmi merge bine de atunci.
‎Văd, așa e.
‎Călătoresc mult, ajut oamenii...
‎Dar tot o iubesc.
‎De asta mă bucur că e fericită de tine.
‎Da.
‎Da, ce?
‎Ai venit ca să te lauzi?
‎Voiam doar un autograf.
‎Iartă-mă!
‎Vino aici!
‎TAXI - OCUPAT
‎PENTRU LUCÍA, ‎ÎNTRU MULȚI ANI PE INSULA HIDRA.
‎- Iubito! ‎- Bună!
‎- Ce faci? ‎- Bine.
‎Cum a fost?
‎Bine.
‎Ce e?
‎Nimic.
‎Povestește-mi!
‎Păi...
‎Știi ce-am pățit în prima zi?
‎Am găsit un covor superb în Medina.
‎Ne-am târguit ‎și, când l-am scos la 100 de euro...
‎L-am lăsat, fiindcă nu-mi trebuia.
‎A doua zi, am găsit un bar oribil...
‎infect...
‎și am vrut să comand o salată Caesar, ‎fiindcă mi-era tare poftă.
‎- Știi ce s-a întâmplat? ‎- Diaree?
‎N-am comandat-o.
‎- Însă Esther a făcut-o. ‎- Diaree.
‎N-a avut nimic. A fost delicioasă.
‎Dar eu nu mi-am mâncat salata Caesar.
‎- Scuze! Ți-am stricat călătoria. ‎- Nu.
‎A fost călătoria vieții mele.
‎Nu înțeleg.
‎Păi, în a treia zi mi-am zis: ‎„Gata, ce naiba!”
‎M-am hotărât să fac ce vreau, ‎fără să-ți mai aud mereu vocea în cap.
‎Și am trecut prin de toate. Ne-au jefuit...
‎Esther...
‎Esther a luat-o la vale pe o dună...
‎și a făcut o entorsă.
‎Am făcut băi cu un nămol ‎care, de fapt, nu era nămol.
‎- Ce era? ‎- Lasă! E scârbos.
‎La întoarcere, în avion, muream de râs.
‎A fost incredibil.
‎A, da!
‎Carlota se mărită cu iubitul.
‎Mă bucur că te-ai distrat.
‎E ușor, când te relaxezi.
‎Mă duc să fac un duș.
‎Iar mâine mut canapele.
‎Trebuie să fac niște schimbări prin casă.
‎Apropo, l-am văzut pe Roberto.
‎L-am văzut pe Roberto.
‎S-a schimbat mult.
‎Pare un alt om.
‎Da?
‎Vrei să ne vedem cu el și să ne împăcăm?
‎Bine.
‎Sunt obosită. Sting lumina.
‎Lucía, a intervenit ceva și nu mai ajung.
‎Distracție plăcută cu Roberto!
‎Pupici.
‎Ce faci? Bună!
‎Tocmai m-a sunat Javier, nu mai ajunge.
‎- Nu mai ajunge? ‎- Nu.
‎Nu știu dacă...
‎- Îmi pare rău. ‎- Îți pare rău.
‎A sunat foarte sincer, emoționant.
‎Din suflet.
‎- Plec. N-a fost o idee bună. ‎- Nu.
‎Voiam să te văd, nu să fac penitență...
‎Ce vrei să zic? Că îmi pare rău?
‎Că mă simt ca dracu' ‎fiindcă m-am amorezat de prietenul tău?
‎De exemplu. E mai bine, nu?
‎Scuză-mă!
‎Îmi pare rău. Și eu sunt cam confuz.
‎- Credeam că vine și Javier. ‎- Da, și eu.
‎Stai jos!
‎N-ai spus dacă ești fericită.
‎Cred că trebuie să vorbim ‎despre ceva mai important.
‎Despre barba ta.
‎- Ce... ‎- E tare, nu?
‎Ce ai mai făcut?
‎Ce am făcut? Nimic din ce făceam înainte.
‎- Ai închis cabinetul? ‎- Da.
‎L-am închis și am schimbat macazul.
‎Dar o să-ți placă. ‎Ghici unde plec luna viitoare!
‎Unde?
‎- În Madagascar. ‎- Ce?
‎Da, îmi pare rău.
‎Tu chiar ți-ai urmat visurile!
‎Doar nu era să stau singur ‎în apartamentul ăla de rahat.
‎Era groaznic.
‎- N-ai mai cumpărat apartamentul. ‎- Nu.
‎N-am cumpărat nimic. ‎Nu vreau să mă leg la cap. Acum sunt...
‎- Vă merge bine? ‎- Da, sigur.
‎Știi cum e Javi.
‎Sunt lucruri care...
‎Uneori, e...
‎E foarte greu să-l surprinzi.
‎Dacă îți plac surprizele,
‎te-am cerut eu în căsătorie ‎și te-am lăsat mască.
‎Te rog, putem să dăm uitării ziua aceea?
‎Eram convins că totul e bine ‎și că vei spune „da”, ca în filme.
‎- A fost o palmă... ‎- Ai îngenuncheat.
‎- Nu. ‎- Ba da.
‎- Am încercat și eu. ‎- Da. Doamne.
‎Încă mă doare porcăria aia. ‎Și încă mai par un mare dobitoc.
‎- Doamne... ‎- Uite...
‎A fost drăguț...
‎dar nu era momentul.
‎N-a fost cel mai bun moment.
‎Doamne...
‎Fac pipi.
‎Te rog.
‎Putem să ne îmbrățișăm?
‎Da, vreau.
‎- Mi-a fost dor de tine. ‎- Și mie.
‎Am căutat jumătate din viață ‎o poveste de dragoste.
‎Și am găsit-o,
‎dar nu era a mea.
‎Salut!
‎O clipă!
‎E pentru el? Mulțumesc.
‎Uite ce ai primit!
‎E uimitor câte lucruri poți face
‎când nu ești obsedat ‎să-ți găsești marea iubire.
‎Ești un grăsuț.
‎CARTE DE ÎMBARCARE ‎ARIANA MONTEO MUNCIA
‎Am mers la lansări ‎pentru mai mult decât o bere gratis.
‎- Vă văd curând? ‎- Da!
‎Am citit cărți de la alte edituri, ‎m-am interesat munca lor.
‎Am schimbat păreri.
‎Și mi-am dat seama
‎că nimeni nu știe prea bine ce face.
‎Pentru prima dată, am fost sincer
‎cu mine și cu ceilalți.
‎Dragi librari,
‎cititori și colegi,
‎am zis că Mon FORTE merge foarte bine ‎și nu e adevărat.
‎Merge foarte prost.
‎La tipografie!
‎Și e numai vina mea.
‎N-am lansat o carte bună de...
‎Probabil n-am lansat încă una bună.
‎Dar următoarea carte ‎a lui Sonsoles Navarro e o bijuterie.
‎Sper că vom reuși ‎să ajungem la a doua ediție împreună.
‎- Bună! ‎- Era și timpul.
‎- Cum e? ‎- Te așteaptă.
‎- Pune-o la rece! ‎- Bine.
‎- Felicitări! ‎- Mulțumesc.
‎- Mersi că ați venit! ‎- Nu puteam să ratăm.
‎- Avem ceva pentru tine. ‎- Da?
‎Surpriză!
‎Invitație la nuntă?
‎- Nu. ‎- Invitație la nuntă?
‎Fundația a plătit tratamente de picioare ‎în numele tău.
‎- Mulțumesc. ‎- Te costă 50 de euro.
‎Am 25. Doar pentru piciorul drept, bine?
‎Atenție, vă rog!
‎Vă rog, atenție o clipă!
‎Mulțumesc.
‎Cartea e un succes.
‎Și iată omul ‎care a făcut acest lucru posibil!
‎Javier are un dar.
‎A văzut în mine ‎ceva ce eu nu mai vedeam de mult.
‎O scriitoare.
‎Mulțumesc că m-ai suportat...
‎- Da, ‎- Și, mai ales, că m-ai văzut.
‎Hai să sărbătorim! Javier plătește.
‎Nu, cartea plătește.
‎Mulțumesc.
‎Eu îți mulțumesc.
‎- Ce faci? ‎- Sunt fericit.
‎- Și viața ta amoroasă cum merge? ‎- E pe butuci.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Am o surpriză pentru tine.
‎- Serios? ‎- Uite!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Te-ai întors. ‎- De unde?
‎- Din Australia. ‎- Nu mai m-am dus.
‎Nu m-am mai dus pentru că...
‎m-am gândit...
‎„Ce să caut iar acolo?” N-am avut chef.
‎Nu-ți face griji! ‎Am folosit banii ca să fac un podcast.
‎E reușit.
‎- Sunt sigur. ‎- Da.
‎Păi...
‎Să-ți meargă bine!
‎- Pleci deja? ‎- Da.
‎Dacă n-ai plecat trebuia să ne vedem.
‎Da.
‎- Nu. ‎- Nu?
‎Uite, Javi...
‎Nu sunt eu sigură de multe lucruri, dar...
‎Știu când îmi place cineva.
‎Nu trebuie să văd viitorul ‎ca să mă implic.
‎Da.
‎Gata, plec.
‎Pa!
‎Am plecat. Pa!
‎Stai!
‎Merg cu tine.
‎Unde?
‎Nu știu.
‎Oriunde.
‎Subtitrarea: George Georgescu