Downloaded from YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
В Оклахомі-Сіті пізня ніч, квітень 1990 року.
Двоє чи троє хлопців у пікапі їдуть по дорозі.
І вони бачать якісь уламки.
Тоді вони дивляться на узбіччя і помічають тіло.
Це молода жінка, блондинка.
Вони викликають швидку.
Її доставляють у лікарню,
і нарешті з'являється її чоловік, Кларенс.
Він каже, що її звати Тоня Хьюз, вона стриптизерка в Талсі,
і в них є маленький син на ім'я Майкл.
ВІДВІДУВАННЯ ЗАБОРОНЕНО
Він набагато старше,
і він дещо дивний.
Отже, лікарі, продовжуючи її оглядати,
бачать старі забої.
Сліди старих травм.
Тут щось не так.
Врешті вона помирає.
Дівчата, з якими танцювала Тоня, хочуть знайти її родину.
Вони дзвонять тій жінці і кажуть, що її донька мертва.
А вона: «Ви про що?»
Моя донька померла 20 років тому. Їй було лише 18 місяців».
Тоді вони розуміють, що та, кого вони поховали, була не Тонею Хьюз.
І у них є питання:
«Що сталося?
І хто вона в біса така?»
СЕКРЕТИ ЧОЛОВІЧИЙ КЛУБ
Я познайомилася з Тонею восени 1989.
ТАЛСА, ОКЛАХОМА, 1989
Ми подружилися, бо були наймолодшими в групі.
Тож ми якось одразу зійшлися.
Ми не були з тих дівчат-байкерок.
Ми були з тих дівчат, що ходили до школи, закінчили її.
Я тоді навчалася в коледжі.
І в нас було багато спільного.
Вона була розумною.
Постійно читала. Завжди прагнула знань.
Ми весь час говорили.
Ми були найкращі подруги.
Разом із Тонею я познайомилася з її чоловіком Кларенсом.
Це був літній чоловік,
і в них був дворічний син, Майкл.
Її син був для неї всім.
Він був її світом.
Він завжди посміхався і радів. Маю на увазі, він так сильно її любив.
Коли я бачила їх разом, Майкл був поруч із своєю матір'ю.
Він ніколи не був поруч із Кларенсом.
Я її запитала: «Може, відведемо Майкла в зоопарк?»
А вона відмовилася.
Майкл нікуди не міг піти
з нею наодинці.
У роздягальні ми можемо бачити одна одну.
Вона мала синці.
Її сідниці були всі в синцях.
Вона сказала, що послизнулася й впала, та я знала різницю.
Усе було погано.
І стало ще гірше.
Стало тільки гірше.
Якось Тоня прийшла й сказала мені,
що Кларенс оформив на неї поліс страхування життя.
Вона була налякана.
Вона дуже хотіла втекти, але в неї був Майкл,
а Кларенс тримав його під сьома замками.
Дуже надійними замками.
Гадаю, вона боялася, що він скривдить їх із сином.
І я не думаю, що вона могла забрати Майкла від Кларенса.
Вона була в тупику
і не знала, як вибратися.
Кларенс подзвонив мені 25 квітня 1990 і сказав, що її збили,
а водій утік з місця події.
Вона не казала мені, що вони поїдуть з міста.
З чого б їй про це мовчати?
Ця ситуація була дивною.
Тоню Хьюз доставили приблизно після півночі.
У неї була закрита травма черепа середньої тяжкості.
Її було потрібно покласти в реанімацію і лікувати якнайкраще
внутрішньовенними рідинами, препаратами для контролю тиску
і препаратами проти набряку мозку.
Отже, Кларенс сказав мені, що вона в реанімації
і що до неї не пускають відвідувачів.
Мені до неї було не можна, нікому не було можна, та я однаково пішла.
Коли я була в палаті, зайшла медсестра,
і саме тоді мені сказали, що усе це пахне навмисним убивством.
Медсестри сказали мені, що її не збивали.
Але мою увагу привернули подряпини ось тут.
Ніби хтось роздряпав її нігтями.
На мою думку, вона билася.
Вона виглядала доволі добре як на жертву аварії за участі пішохода.
Її життєві показники були стабільними.
Та здавалося, що їй робиться все гірше,
і я не міг зрозуміти, чому.
Я прийшла додому, і задзвонив телефон. Дзвонили з лікарні.
Сказали, вона померла.
Їй було 20 років, коли вона померла.
І так ми дізналися, що її ім'я було не її ім'ям.
Тоня Хьюз не було її справжнім ім'ям,
і на той час ми не знали, хто вона така.
ТОНЯ Я ЗАВЖДИ БУДУ З ТОБОЮ
Ось чому на її надгробку ми написали тільки «Тоня».
І я зовсім не думаю, що з Кларенсом Майкл був у безпеці.
У лікарні мене спитали про стан Майкла, і сказали, що він не розмовляє.
А я кажу: «Він не такий».
Мені порадили звернутися у Відділ соціального забезпечення.
Служби забрали Майкла і помістили його в прийомну сім'ю.
ЧОКТО, ОКЛАХОМА, 1990
ВІТАЄМО
-Ось він. -Ось.
-Клуб Мікі Мауса. -Так.
Того дня він був у капелюсі з Мікі Маусом.
Ми взяли Майкла 1 травня 1990 року.
Мама Майкла померла днем раніше,
і йому щойно виповнилося два роки.
Соціальний працівник нам сказав,
що він досі їсть із пляшечки, а п'є тільки «Пепсі».
Якщо ти колись казав йому «ні»,
він впадав в істерику.
Він лягав на підлогу, ось туди, на кахлі,
і бився головою о підлогу.
Він так високо піднімав голову, що ми боялися, що він травмується.
Усе це було дивно, але він був хорошою дитиною.
У першу ж ніч я забрала в нього «Пепсі».
Забрала в нього пляшечку.
І просто дала йому чашку з молоком.
І, знаєте, я думала: «Боже, що я роблю?»
Коли забираєш у дитини пляшку, вона нервує кілька перших ночей.
Що ж, він почав звикати.
До кінця того тижня…
…він був іншою дитиною.
Ніколи не думала, що доживу до дня, коли це станеться.
Майкл був із нами чотири роки.
Протягом перших двох років
він справді почав розвиватися емоційно, фізично, психічно.
Увесь цей час, що Майкл жив із нами,
його тато намагався повернути сина.
Мого сина карають за бажання побачити тата.
Його закривають у кімнаті без іграшок і кажуть йому, що його тато погана людина.
Не можна забирати дитину з сім'ї, де відсутня жорстокість,
лише через мокрі підгузки або ймовірний брак ніжності,
якої я не міг дати синові в той важкий період
після трагічної смерті моєї дружини.
Отже, він мав право на відвідини.
Майкла змушували ходити на ці зустрічі.
Йому це не подобалося.
Ми казали Майклу, що він має зустрітися з татом.
Він заповзав під бенкетку і все повторював:
«Ця погана людина».
Це ніколи не йшло на користь Майклу.
Будь ласка, зрозумійте.
Поламані сім'ї і жорстоке поводження з дітьми народжують злочинців.
Усі вважали його
батьком цієї дитини.
Подзвонили із Соцзабезпечення і сказали,
що Майкла заберуть, щоб зробити тест на батьківство.
Прийшли результати тесту, які довели, що Кларенс не є його батьком.
Жодної біологічної спорідненості.
ВІДДІЛ СОЦІАЛЬНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ
НЕ Є БІОЛОГІЧНИМ БАТЬКОМ МАЙКЛА
І вони позбавили його батьківських прав.
Тоді ці відвідини припинилися.
Того ж тижня
біля будинку з'явився цей пікап,
і чоловік у ньому їхав дуже повільно.
Увесь цей час він на мене дивився.
А я думала: «На що він дивиться?»
У мене з'явилося недобре передчуття.
Я подзвонила у Соцзабезпечення і сказала:
«Можете сказати, яка автівка у Кларенса Хьюза,
або описати його?»
І коли вони його описали, я сказала: «Він щойно проїхав повз мого будинку».
Вони сказали, що в мене параноя. А я кажу:
«Ні, я справді відчуваю, ніби щось відбувається».
12 ВЕРЕСНЯ, 1994
12 вересня 1994 року нам подзвонили
і повідомили про чоловіка, прив'язаного до дерева в лісі,
з наручниками на руках.
Підозрюваний зайшов до школи. Він попросився до директора.
Сказав, що прийшов за сином.
Він частково витягнув пістолет із кишені.
І він сказав: «Я хочу забрати Майкла, а ти мені в цьому допоможеш».
Він сказав, що готовий померти.
Якщо я йому не допоможу, я не житиму.
Тоді він зайшов у клас, тримаючи директора під прицілом,
і викрав Майкла зі школи разом із директором.
Він сказав: «Ми вийдемо й візьмемо твій пікап.
І я хочу, щоб ти трохи проїхав до ґрунтової дороги».
Нарешті вони зупинилися.
Він відвів директора в лісосмугу,
де прикував його наручниками до дерева й обмотав скотчем його обличчя й рот.
Через деякий час
хтось знайшов його й викликав поліцію.
Коли ми розчистили місце злочину, ми зв'язалися з ФБР.
Наступного дня до мене в офіс зайшов агент Джо Фітцпатрік.
У Нью-Йорку по дорозі додому ти побачиш більше злочинів,
ніж тут в Оклахомі-Сіті.
В Оклахомі викрадення стаються нечасто,
та якщо вони й траплялися, я знав, що займатимусь ними я.
Дуже важливо повернути жертву викрадення за 48 годин.
Якщо цього не зробити, шанси на успіх значно зменшуються.
У першу чергу ми розіслали орієнтування.
Усі відомства в Оклахомі розшукували хлопчика
на ім'я Майкл Хьюз,
якого викрала особа, яка заявляє, що є батьком хлопчика.
Кларенс Хьюз.
Ми витягли його справу і побачили, що в 1990
він намагався отримати страхові виплати на свою дружину.
Але наданий ним номер страхування належав чоловіку на ім'я Франклін Флойд.
Отже, справжнім ім'ям Кларенса Флойда було Франклін Делано Флойд.
Франклін Флойд мав так багато псевдонімів.
Трентон Девіс, Воррен Маршалл і Кларенс Хьюз.
Ми з'ясували, що Флойд перебував на обліку в реабілітаційному центрі.
Це означало, що він вийшов із в'язниці.
Я одразу перевірив його кримінальне минуле.
У 1962 він викрав дівчинку.
Він пограбував банк у 1963 році.
Його випустили у реабілітаційний центр у 1972.
А в 1973 він скоїв напад на жінку.
Його заарештували, випустили на поруки,
але потім він не з'явився в суд на слухання.
З того часу він перебував у бігах, а це майже два десятиліття.
Уся ця інформація разом означала, що в нас серйозна проблема.
У 60-х Франклін Флойд провів десять років у в'язниці.
Після звільнення він не з'явився до свого інспектора
і перебував у розшуку наступні 17 років.
Він був утікачем-експертом і добре вмів приховувати свою особистість.
ФЕДЕРАЛЬНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ
ФЕДЕРАЛЬНИЙ В'ЯЗЕНЬ-УТІКАЧ
І були серйозні питання стосовно матері хлопчика,
яка померла чотирма роками раніше.
Тінь підозри впала на Франкліна Делано Флойда,
коли колеги Тоні зі стриптиз-клубу «Пристрасті» в Талсі
звернулися в поліцію.
Коли я дізнався, що Тоню збили й залишили на дорозі,
для мене було очевидно, що це скоїв Флойд.
Цей чоловік був жорстоким. Упіймати його може бути нелегко.
ФБР КОРОТКО ОПИСУЄ «ХИМЕРНЕ» ВИКРАДЕННЯ
«ВІН ДУЖЕ НЕБЕЗПЕЧНА ЛЮДИНА».
Експерти з поведінки давали тиждень.
Через тиждень хлопчик, імовірно, набридне Флойду
і стане для нього тягарем, і той його вб'є.
Вважається, що Флойд і хлопчик їдуть
у повнорозмірному пікапі «Форд» 1994 року.
Номерний знак QCN305, зареєстрований в Оклахомі.
Тоня Хьюз була матір'ю хлопчика, викраденого зі школи в Чокто,
але в 1990 році її переїхала автівка в Оклахомі-Сіті.
Якщо вам щось відомо про Макла Хьюза, повідомляйте у ФБР за номером 842-7471..
У 1994 році в новинах повідомили про викрадення.
Моя мама дивилася ті новини і сказала:
«Вони називають її іншим ім'ям. Якась Тоня.
Але це Шерон, я знаю, це Шерон у новинах».
А я кажу: «Що сталося? Шерон у новинах?
У неї беруть інтерв'ю? Чи що?»
А мама відповідає: «Ні.
Вона… Шерон мертва».
ТОНЯ ДОУН ХЬЮЗ
Я подзвонила у ФБР. На гарячу лінію, і сказала:
«У новинах було повідомлення
про дівчину на ім'я Тоня.
Я знаю, хто вона.
Її ім'я Шерон Маршалл».
Ми були найкращі подруги.
ЧОКТО, ОКЛАХОМА, 1994
ФОРЕСТ-ПАРК, ДЖОРДЖІЯ, 1984
Я познайомилася з Шерон у 1984 в муніципальному шкільному таборі.
Я була однокласницею Шерон Маршалл.
Ми разом навчалися у старшій школі Форест-Парка.
Шерон була у класі «86».
Я був у класі «87».
Протягом двох років вона була моєю найкращою подругою.
Це типова старша школа.
Ґвалт у коридорах, божевільні діти.
Люди бігають покурити на задню парковку.
Ми виходили на прогулянки у пошуку хлопців.
Ми носили великі зачіски й божевільний одяг.
Це була звичайна атмосфера старшої школи 80-х років
Усе почалося, коли ми з Шерон познайомилися в таборі.
Ми одразу ж подружилися.
Я відчувала, ніби знаю її все своє життя.
Я пам'ятаю, як вона вперше зайшла в клас,
тому що всі хлопці сказали: «Ого!».
Дуже розумна, вона була в Корпусі підготовки офіцерів запасу.
Вона навчалася за програмою для обдарованих дітей.
У неї було багато справ.
Друзі Шерон були вигнанцями.
Ми не були такі популярні. Ми були обдарованими дітьми.
Обдаровані діти не завжди бувають популярними.
«Шеррі, у твоєму щорічнику немає, де розписатися.
Ти дуже мила й дивна дівчина.
Залишайся такою.
Збережи свій унікальний стиль і будь собою.
Люблю. Шерон Маршалл».
Вона захищала слабких.
Така вона була людина.
У старшій школі мені було складно. Я був меншим за інших хлопців.
Я займався мистецтвом.
Отримувати на горіхи, бути на побігеньках — це було нормою.
Тож мої шкільні роки були щасливими
лише завдяки двом людям.
І однією з них була Шерон Маршалл.
У школі на мене завжди чекала записка:
«Привіт, Промінчику.
Сподіваюся, у тебе буде гарний день. Люблю, Шерон».
Вона була дуже зрілою для свого віку.
Вона твердо вирішила, що піде до Технологічного університету,
і вона хотіла бути аерокосмічним інженером.
Я пам'ятаю, як вона подзвонила і прокричала в слухавку:
«Я це зробила! Я пройшла!
Я вступила до університету
й отримала повну стипендію,
і я буду на факультеті аерокосмічної інженерії».
Вона була така рада. Це був найкращий день її життя.
І вона була така щаслива. Ми тільки про це й говорили.
ШЕРОН МАРШАЛЛ
Її тато купив сторінку в шкільному журналі,
щоб привітати її зі стипендією в університеті.
Ось як: «Стережися, Технологічний.
Привіт, майбутня кар'єра в аерокосмічній інженерії. Тато».
Деякі батьки купували сторінки,
але публікували переважно дитячі фотографії, знаєте…
Навіщо батькові обирати сексуальне фото для доньки?
Це було нелогічно.
Ми вважали її тата дуже суворим і дивним.
Я познайомилася з ним, коли він привів Шерон до мене додому.
Він відвів мого тата в бік і попросив у борг.
Мій тато сказав: «У жодному разі». Ну, знаєте, «ні».
Це залишило в мого батька дуже поганий післясмак.
І це був перший день.
Шерон мені казала, що її мати була збита на мосту й померла,
коли вона була у другому класі.
Щовечора вона відповідала за вечерю.
Їй не дозволяли говорити по телефону.
Вона казала: «Не дзвони, якщо я не попереджу заздалегідь.
Але я можу дзвонити.
Коли він приходив додому, у її голосі з'являлася тривога.
І вона казала: «Добре, я мушу йти». І клала слухавку.
Я пам'ятаю, як вона подзвонила
і почала кричати, що вагітна.
Пригадую, я була шокована.
Я плакала, коли вона сказала, що вагітна.
Я казала: «Боже, що ти робитимеш?»
А вона: «Я збережу дитину. Віддам її на всиновлення.
Але тато не пустить мене у коледж».
«Ні, ти мусиш, у тебе стипендія. Ти така розумна.
Ти хочеш бути інженеркою. Вчися».
Вона сказала: «Хтось має дбати про тата».
Гадаю, її розчавив той факт, що вона не піде до університету,
бо вона тільки для цього й працювала.
Я маю на увазі, лише заради цього.
Якось Шерон подзвонила і сказала: «Ми їдемо в Аризону».
Вона сказала: «Я народжу там».
І ще сказала, що віддасть дитину на всиновлення.
Тато не дозволить її залишити.
1986
ОКЛАХОМА-СІТІ, ОКЛАХОМА, 1994
Поліція каже, що 51-річний Франклін Флойд увійшов до школи Індіанського…
Уже вдруге «Розшук в Америці» висвітлює викрадення Майкла Хьюза.
Після епізоду минулої суботи на програму подзвонили 20 глядачів,
які нібито знали, де міг перебувати хлопчик.
Одна з цих зачіпок може привести нас до Майкла Хьюза.
Коли Майкл пропав, це було в усіх новинах.
Гадаю, це було на тій зустрічі з Джо Фітцпатріком.
Я сиділа й говорила з ним годинами.
Він сказав: «Дженні, вона не лише мертва, але й не та, за кого ти її маєш».
Ми показали їй фото Тоні Хьюз.
І вона сказала, що це, на її думку, Шерон Маршалл.
І що цього чоловіка, якого ми знали як Кларенса Хьюза,
вона знала як батька Шерон, Воррена Маршалла.
Вони думали, вона його дружина.
Казали: «Вони одружені.
А я кажу: «Ні, це її батько. Вони не одружені».
Вони кажуть: «Ні, люба, одружені».
А я знову: «Ні. Це її батько».
У нас були портрети двох дуже різних Шерон.
Після розмови з Дженні ми зрозуміли,
що Тоня теж мала псевдоніми.
Ми виявили, що в 1989, за рік до її смерті,
вони змінили свої імена.
Шерон Маршалл стала Тонею,
а Воррен Маршалл став Кларенсом Хьюзом.
А імена, які вони використали, були взяті з надгробків у Алабамі.
А тоді вони одружилися під новими іменами в Новому Орлеані,
тобто цей чоловік одружився на власній доньці.
Це було неймовірно.
Запитань так багато, що скоро поліція вже не знала, з ким має справу.
Розслідування довело, що вона мала багато імен,
такі як Тоня Д. Хьюз і Тоня Доун Тедлок.
Але хто була ця жінка і хто її вбив?
Це велике питання.
Що відбувалося з Шерон Маршалл у цей період часу між старшою школою
і тією миттю, коли її знайшли на узбіччі дороги?
Її смерть була підозрілою.
Але доказів, що її вбив Флойд, не було.
Що сталося з Шерон Маршалл?
НЮ
Одного разу вона обізвалася.
Вона сказала: «Ми скоро їдемо, ми вирушимо на захід».
І ось вони якимось чином опинилися в Тампі.
Там вона працювала стриптизеркою в одному з клубів.
«МОН ВЕНЮС» НЮ
«Мон Венюс» у кінці 80-х
був єдиним місцем, куди приходили за дорослими розвагами.
Це місце було відоме найгарнішими дівчатами
в світі.
Ми не просто носили нижню білизну.
Ми носили дивовижу французьку білизну.
Ми були кращими з кращих.
У це місце приходили всі.
Жінки.
Спортсмени.
Музиканти.
Бізнесмени.
Щовечора це було, наче вечірка.
ТАМПА, ФЛОРИДА, 1988
Я пам'ятаю день, коли Шерон Маршалл зайшла в двері.
Вона була схожа на живу ляльку.
Вона була вдягнена дуже невинно.
У неї була мереживна накидка.
Тож вона ніколи не ходила повністю оголеною, як усі інші.
Вона нагадувала маленьку дівчинку.
Була дуже, дуже сором'язливою.
Вона просто не говорила про своє минуле.
І не говорила про себе.
Але ми з нею почали дружити.
І саме тоді дівчата в клубі почали розповідати мені
про її тата і їхні дивні стосунки.
Тато Шерон казав їй, що вона має запитувати
про вечірки, які я влаштовувала,
і вона мала мені казати, що вільна.
Тут є цей клуб мільйонерів,
і працювати на їхніх вечірках легше, ніж будь де.
Просто танцюєш під три пісні, жодних танців на колінах.
Ніхто тебе не торкається.
І виходиш звідти, заробивши від 500 до 1000 доларів.
Це сталося на першій вечірці, на яку я взяла Шерон.
Один із чоловіків мені сказав:
«Краще забери звідти Шерон, і нехай вона зараз же піде.
Вона перед жіночою вбиральнею».
Вона стояла біля дверей
і пропонувала цим чоловікам сексуальні послуги за 50 доларів.
Вона пояснила: «Тато сказав мені це робити і купив мені презервативи».
Це було огидно.
Я не могла повірити,
що чоловік може
поставити свою доньку в таке становище.
Шерон ніколи не казала, що вагітна,
але це стало очевидним.
Стосунки Шерон із її сином Майклом були прекрасними.
Вона була чудовою матір'ю.
Вона приділяла йому стільки уваги.
І просто бачити, як він на неї дивився…
Я думаю, це було…
це було найкраще, що сталося з нею в житті.
Коли мені було 15, я почала сидіти з Майклом.
Він був моїм другом.
МІШЕЛЬ КАППЛЗ НЯНЯ МАЙКЛА
Він стукався об мене головою. Лоб до лоба.
Ми гралися у витрішки.
Ротиком він робив із моєю щокою ось так.
Він був таким милим.
Я жила в парку мобільних будинків «Жовтий ліхтар».
Це було десь за квартал від місця, де жили Шерон і Воррен Маршалл.
Трейлер Шерон і Воррена був звичайним.
Дві спальні, ванна кімната. Середнього розміру.
Воррен спав у вітальні.
Шерон жила в задній кімнаті.
А середня кімната була для Майкла.
У нього не було ясел. Я вважала це дивним.
Він мав манежик.
Цікаво, що в них не було сім'ї. І вони мали лише одного-двох друзів.
У Шерон була подруга, Шеріл.
Вона заходила до них один-три рази на тиждень.
І вона завжди була гарно вдягнена і мала манікюр.
Вона була така мила.
Вона приїжджала в парк для трейлерів на своєму «Корветі».
Це була гарна машина.
Вона бачила мене біля басейну й махала рукою.
І коли тобі 15 років,
це дуже приємно,
що хтось такого рівня й стиля просто з тобою вітається.
Шеріл була просто красуня.
Вона була італійкою.
Вона мала довге гарне й густе чорне волосся.
У неї був дикий погляд, але дикою вона не була. А була наївною.
Шеріл була переможницею конкурсу краси.
І вона дивилася на «Мон Венюс» як на трамплін.
Вона сподівалася зробитися моделлю.
Хотіла зніматися в «Плейбої».
Але потім я дізналася, що Шеріл бувала в Шерон і її тата,
і я занепокоїлася щодо її безпеки.
Якось увечері ми дивилися реслінг.
І Воррен поставив касету, щоб ми могли записати бій.
Саме тоді я побачила
Шерон і Шеріл на пляжі з оголеними грудьми.
І вони танцювали.
Я лише пам'ятаю, як сиділа там і казала: «Це Шерон.
Він записує власну доньку?»
І тоді він зрозумів: «От лайно!
Ніколи не говори про це. Це не те, що…
Це просто пустощі». Я сказала: «Гаразд.
Так, мені треба йти. Уже пізно».
Одна з дівчат сказала мені про це відео.
Коли Шеріл зайшла, я була на неї сердита.
І вона розповіла, що тато Шерон сказав їй: «Давай я тебе сфотографую.
Я зніму відео і надішлю його у «Плейбой»,
і ти будеш зіркою».
ПРОГРАВАТИ
Вона сказала: «Він намагався зайнятися зі мною сексом.
А я не хотіла займатися з ним сексом.
Я від нього відбивалася.
І у нього впала клямка,
він став дуже жорстоким».
Я їй сказала, що не можу захистити її від нього.
Що їй не варто до них ходити.
Але раптом Шерон із татом зникли.
Вона просто не прийшла на роботу. Вона нічого не сказала.
Я думала, що вони поїхали, бо про них точилося стільки розмов.
І ми намагалися забрати її від нього.
Але дитина завжди була в його полі зору.
І вона цього боялася.
А залишити Майкла вона ніяк не могла.
ЗАЛИВ ТАМПА, ФЛОРИДА, 1989
ОКЛАХОМА СІТІ, ОКЛАХОМА, 1994
Дженіфер Фішер не знала, як Шерон жила всі ці роки.
Я сказала, що тоді ми й гадки не мали, що відбувається.
Ми просто вважали її батька диваком.
Пригадую, якось Шерон захотіла, щоб я у них заночувала.
Тато був у від'їзді.
А мама сказала: «Лише цього разу я дозволю тобі там заночувати.
І не кажи своєму батькові».
Мама мене завезла.
Ми почали перевдягатися, щоб лягати спати.
Шерон відкрила одну з шухляд і витягла звідти дуже сексуальну білизну.
Вона каже: «Тато мені це купив, щоб я носила».
Я кажу: «Яка краса. Але, агов, чому це в тебе?»
Вона сказала, що просто тримає її тут, бо вона гарна.
І…
Він зайшов із пістолетом.
У них в домі не було дверей. Тільки занавіски.
Тож він зайшов із пістолетом.
Навів його на нас і сказав: «Що ви робите?»
Він кричав із усієї сили.
Я закричала.
На нас була лише нижня білизна. Ми перевдягалися.
На мені не було одягу. Я схопила свої речі, щоб закритися.
А він почав сміятися. Маніакальним, злим сміхом.
І він каже: «Я повернуся». І вийшов.
Я дивлюся на Шерон, а вона починає сміятися:
«Тато просто жартує».
Ми перевдягнулися, і він повернувся.
Усе ще з пістолетом.
Він сказав мені лягти вниз
на спальний мішок і покласти на голову подушку.
І я це зробила.
А він її зґвалтував під прицілом.
І я була в кімнаті.
Після цього ми не говорили. Він встав і вийшов.
А я… Я просто там лежала.
Наступного ранку вона прийшла й міцно мене обійняла,
і вона сказала:
«Просто тато такий».
Вона сказала: «Зі мною все гаразд. І з тобою теж.
Просто відпусти це».
Я нікому про це не розповіла, бо була налякана.
Це важко, тому що й після стількох років
це залишається найболіснішою подією в моєму житті.
Це змінило мене як особистість.
Змінило те, як я бачу світ.
Це змінило в мені все.
Я не знаю, чи мав хтось іще таке нещасне життя, як вона,
і так само довго, як вона.
Я ненавиджу той факт,
що ще дитиною вона зазнала сексуального насильства.
А потім він тягав її з собою по стриптиз-клубах,
щоб вона заробляла йому на життя.
Мені було за неї боляче.
Мені було дуже за неї боляче.
Не можу уявити нікого в таких обставинах
протягом такого довгого часу.
Ми знали, що Флойд скоїв сексуальні злочини проти Шерон.
І знали, що його історія була наповнена викраденнями, насильством і жорстокістю.
Як завжди, це була закономірність.
У 1962 його звинуватили
у викраденні й зґвалтуванні чотирирічної дівчинки.
ФРАНКЛІН Д. ФЛОЙД
Він був засудженим педофілом.
У 1990 він знову напав на жінку.
Тож ми починаємо бачити закономірність жорстокості й насильства.
ЮНАК ОТРИМАЄ 10-20 РОКІВ ЗА ВИКРАДЕННЯ ДІВЧИНКИ 4 РОКІВ
Але, ознайомившись із минулим Флойда,
мені було очевидно, що тут щось не так.
Агент знаходить сусіда,
який знав Франкліна Флойда у 1970-ті, в Оклахомі-Сіті.
І сусід мав фотографію
Флойда і Шерон, на якій їй років 5-6.
Експерт із поведінки каже, це типове фото дитини, що зазнала насилля,
бо вона виглядає сумною, не посміхається.
Тож ми подивилися на хронологію.
І ми зрозуміли, що в 1990, коли Шерон померла, їй було 20 років.
Тобто вона була народжена у 1969 або 1970 році.
Флойд був у в'язниці з 1963 по 1972.
Він ніяк не міг бути біологічним батьком Шерон.
У нього б не народилася дитина.
Те, що дівчинка належала йому, було нелогічно.
Флойд мав історію викрадень.
І коли я побачив це, я сказав: «Боже. Мабуть, він викрав і її теж».
У нас є підстави вважати, що вона могла бути викрадена ще дитиною
і перебувала під опікою Франкліна Флойда
протягом усього періоду часу.
Її утримували більше 15 років.
Тепер я знаю, що її справжнім ім'ям не було ані Шерон Маршалл, ані Тоня Хьюз.
Але я і гадки не мав, хто вона насправді,
хто її батьки,
звідки вона,
яке її справжнє ім'я.
Ми просто не знали.
Тебе трохи нудить, коли ти усвідомлюєш,
що ця жахлива справа стала ще жахливішою.
ЖЕРТВА ВИКРАДЕННЯ МАЙКЛ ЕНТОНІ ХЬЮЗ
Отже, ми подумали, що Майкл був у справжній небезпеці.
Тому ми знали, що нам потрібно діяти, і швидко.
Франклін Флойд був федеральним утікачем 17 років.
Ми розуміли, що його буде важко знайти.
Він просто десь там був.
І благослови Бог тих агентів ФБР,
які взяли цю справу і вирішили: «Ми маємо це зробити».
Джо Фітцпатрік придумав план.
Усі кримінальні справи такі:
якщо хочеш зрозуміти, що людина зробить у майбутньому,
дивись, що вона робила в минулому.
У Флойда так багато псевдонімів,
а такі люди схильні знову й знову повторювати одну й ту саму дію.
Зазвичай їхні дії закономірні.
Він використовує одні й ті самі псевдоніми.
Я зрозумів, що він поїде туди ж, куди й раніше.
Фенікс, Флорида, Джорджія, Кентуккі.
Тож я зупинився на всіх цих псевдонімах.
Вони сповістили всі ті штати,
де він отримував водійське посвідчення під різними іменами,
думаючи, що він спробує відновити посвідчення.
МАРШАЛЛ ВОРРЕН 991 ҐРАНТ СТРІТ
ТРЕНТОН ДЕВІС 6405 ШЕРЛОК ВЕЙ
І справді.
Він відновив водійське посвідчення як Воррен Маршалл
у Луїсвіллі, Кентуккі.
АВТОТРАНСПОРТНИЙ ВІДДІЛ
І я полетів у Кентуккі,
а наш агент у Луїсвіллі перевдягнувся в працівника служби доставки.
Йому мали доставити його водійське посвідчення
і заарештувати в цей же час.
І ми доставили посвідчення.
А агенти його оточили
й взяли його під варту.
ФБР ВІДДІЛ СПЕЦІАЛЬНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ
Одразу ж після його арешту агенти зайшли до нього додому,
поговорили з сусідами.
Флойд жив у цьому занедбаному будинку
на схід від центру Луїсвілля біля шести тижнів.
Замало, щоб його сусіди могли багато про нього знати.
Скільки я знаю, він ні з ким не говорив.
Просто заходив і виходив.
Ні з ким не розмовляв про сім'ю чи щось подібне, тож…
Ніхто не бачив Майкла.
Я побував і в тих місцях, де він працював на той час,
і в тих, де працював раніше.
Ніхто не бачив Майкла.
У нього був квиток на автобус
із Атланти в Джорджії до Луїсвілля в Кентуккі,
але лише на одну людину.
Він мій син, і я його дуже люблю.
Сподіваюся, його знайдуть.
Наступного дня я усадив його й спитав, чи Майкл досі живий.
І він заявив, що той живий.
Сказав, що Майкл поїхав із багатою людиною.
Жодна багато людина не мала жодних справ із Флойдом.
Усе це були безглузді заяви. Це просто ще одна його брехня.
«Я ЛЮБЛЮ СВОГО СИНА ВСІМ СЕРЦЕМ І ДУШЕЮ»
АРЕШТ НЕ ПРОЛИВ СВІТЛА НА МІСЦЕ ПЕРЕБУВАННЯ ХЛОПЧИКА
На той час я був упевнений, що Майкл уже мертвий.
Але це дитина, і ти сподіваєшся, що помиляєшся.
Ми сумуємо за Майклом. Він нам як син.
Майкле, ми тебе любимо.
Якби ми знали, де ти, ми б тебе забрали, але ми не знаємо.
Не раз було так, що ми їхали по дорозі, і я бачив у машині дитину
з таким самим волоссям, як у Майкла.
але це був не Майкл.
Але завжди,
поки не буде остаточного результату,
залишатиметься надія, що, можливо, він усе ще десь є.
Просто щось у ньому —
як він дивиться, його великі карі очі — каже про його любов до нас.
Ми відчуваємо до нього таку ж любов, і ми хочемо його повернути.
JST, ФЕДЕРАЛЬНА ТРАСА ОКЛАХОМА
Коли справу передавали в суд,
ми зрозуміли, що обвинувачення Флойда у вбивстві Майкла є слабким по своїй суті,
тому що в нас не було тіла.
Виграти справу було б важко.
Справа про вбивство може бути й без тіла.
Але щоб добитися засудження,
маємо довести вину поза розумним сумнівом.
І поки що ця справа
висить на волоску.
Справа, яка здавалася дуже легкою,
насправді виявилася не такою простою. Ми мали подолати деякі труднощі.
Отже, ми висунули йому звинувачення у викраденні Майкла
і крадіжці автівки з використанням вогнепальної зброї,
що додавало ще мінімум 5 років обов'язкового покарання.
Ми також висунули йому звинувачення
у використанні вогнепальної зброї під час вчинення викрадання.
А це додаткові 25 років терміну.
Уперше я побачив Флойда, коли його доправляли у федеральний суд.
У нього був цей порожній, мертвий погляд.
Це був погляд Чарлі Менсона.
Це здалося мені страшним.
Пане Флойд, чи буде тут вчинено правосуддя?
Флойд почав із захисту себе, і він був дуже агресивним,
ставив тупі запитання.
Він знав, що цей суддя може дозволити йому
оскаржити справу й отримати так зване гібридне представлення фактів.
Він хотів встати й розповісти свою версію. Хотів говорити.
Єдиний спосіб це зробити, не даючи присяги,
це звернення до судді.
Він змінював теми й говорив ухильно.
Це була просто егоїстична, пихата, нарцисична особистість,
соціопатична особистість.
Я свідчила на слуханні про викрадення Майкла.
Найважче мені було зустрітися з ним у суді.
Свідчити, коли він сидів там.
Я пригадую, як стояла на трибуні,
дивлячись йому прямо в очі.
Ніби кажучи йому: «Тобі мене не здолати, виродку».
Флойд встав, щоб поставити їй запитання.
Ви склали свою думку про мене,
спираючись на інформацію, надану вам ФБР, так?
А вона каже: «Ні, я склала думку, коли побачила, яку білизну
ти купував своїй доньці і як змушував її одягатися.
Ось тоді я і склала про тебе свою думку».
Я подивилася йому в обличчя і сказала: «Ти її тато.
Вона називала тебе татом. Ти був її батьком».
А його адвокат просто підкинув свої папери в повітря.
Вони були безсилі.
Це не була легка справа.
Усе будувалося на непрямих доказах.
Я почувався дуже напруженим емоційно.
Я ніколи не програвав суд. Ніколи.
Але кожного разу в кінці слухання у тебе в животі все стискається.
Суддя виніс вирок, і ми досягли успіху по кожному пункту.
ЖИТЕЛЯ ОКЛАХОМИ ВИЗНАНО ВИННИМ У ВИКРАДЕННІ ХЛОПЧИКА
Після 20 років уникання правосуддя його засуджують до 52 років ув'язнення
без права на дострокове звільнення.
-Пане Флойд, що скажете? -Пішов ти разом із Оклахомою.
-Відвали, мудило! -Де хлопчик, пане Флойд?
Пішов ти!
МАРШАЛ США
Потім мені подзвонив агент.
Знайшли пікап директора школи, на якому Флойд утік із Майклом.
До нижньої частини пікапа були примотані фотографії.
Усі вони, майже всі,
були непристойні.
Порнографія.
Було ясно, що фотографії належали Флойду, бо серед них були
знімки Шерон, на яких вона ще маленька.
Також, на цих фотографіях була дівчина, яку ми не бачили раніше.
Знімки фіксували різні етапи її роздягання й побиття.
Я сказав: «Він не міг побити її до такої міри і не вбити».
Він мав би.
Це була ще одна таємниця.
Хто вона така?
Я помітив на ній виразні лінії засмаги.
І я кажу: «Вони могли проводити час у Флориді, Джорджії, Кентуккі».
Я розіслав фотографії у місцеві департаменти
і попросив їх перевірити нерозв'язані справи.
Це був такий собі постріл у темряву.
ФЛОРИДА, 29 БЕРЕЗНЯ 1995
Дорожні робітники виявили жахливу знахідку.
Людську голову, що вже сильно розклалася.
У результаті чотириденних розкопок виявлено 90% скелету
разом із грудним імплантатом, одягом і прикрасами.
Оглядаючи череп, ми побачили два кулеві отвори,
а вилична кістка під одним оком була зламана.
Це точно не була природна смерть.
Тут точно мало місце вбивство.
І це одразу класифікували як вбивство.
Ми шукали по всіх відомствах.
Ми не змогли ідентифікувати скелет.
Приблизно через пів року ФБР повідомило нас,
що вони знайшли фотографії з іншої справи про побиття дівчини.
Виявилося, що сорочка, обмотана навколо шиї дівчини зі знімків,
це та ж зав'язана у вузол сорочка, яку ми мали.
Ми запросили в них стоматологічні дані Джейн Доу І-275 —
під таким ім'ям вона значилася.
І ми нарешті змогли ідентифікувати
скелет з узбіччя федеральної траси.
Пані Шеріл Коммессо.
У ході розслідування ми з'ясували, що Шеріл працювала
екзотичною танцівницею у «Мон Венюс».
Поліція хоче поговорити з будь-ким, хто знав Шеріл Коммессо в 1989 році.
ЗАЛИВ ТАМПА, ФЛОРИДА, 1989
Після тієї відеокасети з Шеріл і Шерон
було дуже багато чуток.
Усі в клубі про це говорили.
А тоді Шеріл з'явилася в клубі.
Вона мала забій на щоці, синець під оком.
На шиї в неї були сліди,
по яких можна було зрозуміти, що її душили.
Тоді я збагнула, що Воррен не лише збоченець,
але й насильник.
І він був одержимий нею.
Він багато разів дзвонив у клуб
і все розпитував мене про Шеріл.
Він хотів знати її прізвище.
Хотів знати, де живе її батько.
Кожного разу, коли він дзвонив і питав про Шеріл,
я казала, що її немає, і вішала слухавку.
Ми зробили все, що могли, щоб вони не зустрічалися.
Але незабаром, коли я виходила з клубу,
я побачила тато Шерон на парковці.
А Шеріл стояла поруч із його автівкою, і вони гаряче сперечалися.
Він на неї кричав.
Він казав, що вб'є її.
Я підбігла до них і втрутилася.
Він розізлився на мене і різко завів двигун.
І його автівка похитнулася.
Він поводився так, наче хотів на мене наїхати.
Я відійшла, тримаючи Шеріл,
відвела її до її автівки.
Я думала, вона поїде додому до тата.
І це було востаннє, коли я бачила Шеріл.
Раптом Шерон і Воррену довелося поїхати з міста.
Мене просили забирати пошту і дивитися за трейлером.
Якось уночі сусід, що жив навпроти,
вийшов на ґанок покурити і побачив чоловіка у пікапі.
Чоловік вийшов із пікапу і зайшов у будинок Шерон і Воррена.
Через п'ять хвилин він вийшов, забрався у пікап і поїхав.
Сусід загасив сигарету і зайшов усередину.
Раптом він почув це «бум»!
Він виглянув у вікно і побачив цей…
Прямо по центру. Буквально, плита вилетіла крізь…
Люди пліткували, ну, знаєте, біля басейну, біля поштової скриньки,
про те, що Воррен найняв або змусив когось
спалити його трейлер.
Тепер ми знали, чому Флойд поспіхом залишив Флориду.
Він тікав, тому що вбив Шеріл Коммессо.
Флойд знав, що правоохоронні органи шукатимуть
чоловіка, його доньку і її дитину.
Вони не шукатимуть чоловіка, його дружину і їхню дитину.
Ось чому вони зупинилися й одружилися.
ЗАЛИВ ТАМПА, ФЛОРИДА, 1989
САНКТ-ПЕТЕРБУРГ, ФЛОРИДА, 2002
Кримінальне життя Флойда охоплює половину країни,
від Оклахоми, де померла його дружина,
де він викрав свого сина й вивіз у ліс директора школи,
до цього підліска поруч із трасою 275,
де було виявлено скелет Шеріл Коммессо.
Колишній детектив Марк Дезаро каже, що Флойд знову вб'є, якщо вийде з тюрми.
Він соціопат і хижак.
Флойда звинуватили у вбивстві Коммессо.
ФОТО ПРИВЕЛИ ВЛАДУ У ДВОХ ШТАТАХ ДО ОДНІЄЇ ЛЮДИНИ
Я відчував, що у нас вагомі доводи, зважаючи на всі докази.
Можливо, більшість із них непрямі.
Мене переповнювали емоції, адже ось була вона,
а ось — він. Ми могли пов'язати їх. Були люди, які бачили їхню сварку.
Флойду загрожує смертельна ін'єкція через вбивство танцівниці з Тампи.
ВХІД ДО БУДИНКУ СУДУ
Мене попросили ідентифікувати деякі фото.
Там було фото тіла Шеріл на тому матраці.
Тому самому брудному, огидному матраці
з розкладного дивану у вітальні.
Я бувала в домі цього чоловіка принаймні сім разів на тиждень.
І не було ані дня,
щоб цей диван не був розкладений.
Помилки бути не могло.
Це був той самий матрац.
Я знала. Я…
Так.
Ми ув'язнили Флойда на 52 роки.
Але тепер у мене була можливість звинуватити його у вбивстві.
Тяжкий злочин, за який він міг отримати смертний вирок.
Флойда визнали винним в умисному вбивстві.
Його засудили до страти.
Було дуже приємно почути вердикт.
Це було справжнє задоволення — знати, що Флойд буде там,
де він більше нікого не скривдить.
Але поганим аспектом цієї справи було те,
що я не знав, де був Майкл…
його тіло.
Це був такий дивний збіг обставин, що знайшли ті фотографії,
і його нарешті визнали винним у скоєнні вбивства.
І не того, яке ми намагалися розкрити.
Але в кар'єрі кожного офіцера поліції є справа, яка затягується.
Я взяв фотографію Майкла Хьюза
і приклеїв її над своїм комп'ютером, де я міг дивитися на неї щодня.
Вона давала мені надію. Так насправді й було.
Щодня вона заохочувала мене до роботи, ніби…
Іноді потрібно зупинитись, і тоді бажане станеться.
Колись.
Коли я йшов, фото все ще висіло там.
І звільняючи свій офіс, я нарешті зняв цю фотографію.
І вийшов на пенсію.
За 27 років роботи у ФБР
я розв'язав майже всі свої справи.
Були дві справи, які я не зміг закрити, перш ніж піти на пенсію:
я не знайшов Майкла і не ідентифікував Шерон.
2002
У 2002 друг надіслав мені фотографію і сказав,
що я маю на це подивитися.
Це було фото з так званої «Мережі Доу».
Вебсайту з пошуку зниклих людей.
І це було фото маленької дівчинки,
що сиділа на колінах чоловіка, який мав бути її батьком.
А внизу був підпис, що її викрали,
що чоловік виростив її як свою доньку, а потім одружився на ній і вбив.
Я сказав: «Боже мій».
Та що більше ти дивишся на це фото і на неї,
то більше розумієш, що щось не так.
Я подивився на нього і сказав: «Я докопаюся».
Гадаю, першим, із ким я говорив, був Джо Фітцпатрік.
І він сказав, що було дві таємниці, які він сподівався розв'язати.
Хто така Шерон Маршалл
і що сталося з Майклом Хьюзом.
І хоча це була дуже обережна розмова,
я зрозумів, що тут була якась незавершена справа.
Ця справа щось означала для Джо.
І ця дівчинка з фото дуже на нього вплинула.
Це була вона.
Це була Шерон.
Це була
сама доброта.
Це було
те, як люди про неї говорили.
Це були її досягнення,
і це була просто ця гарна молода жінка,
що опинилася в пастці зла.
І про неї забули.
Я сказав: «Це більше, ніж просто історія злочину».
Я хотів зробити все, що в моїх силах, щоб установити особистість Шерон.
Це здалося мені дуже важливим, і я подумав: «А знаєш що?
Най буде книжка».
І єдиною людиною, яка знала, хто вона насправді, був Франклін Флойд.
Я сказав: «Дай-но я спробую і подивлюся,
чи зможу я взяти інтерв'ю у Франкліна Флойда».
ФЛОЙД
Я їду туди, і мене приводять у цю окружну в'язницю.
Флойда виводять до мене у кімнату для інтерв'ю.
Вони також принесли всю його справу.
Поруч із ним стояли двоє помічників шерифа.
А тоді вони вийшли.
Ми з ним залишилися вдвох.
І ми почали говорити.
Насправді я маю перефразувати. Він почав говорити і не зупинявся.
Він думав, що я зможу йому допомогти. Зроблю те, що було не під силу адвокатам.
Що повідаю його історію, і він вийде.
Ти дізнаєшся багато всього про мене.
Мені байдуже, що ти пишеш.
Я допоможу тобі розповісти правду.
Ось що оточувало мене в домі, у якому мене залишила моя мати.
Отже, Франклін Флойд народився у 1943.
Батько помер. Були брати й сестри.
Матері було важко, і вона віддала його до баптистського сиротинця в Джорджії.
І там він жив неспокійним життям.
Найжорстокіше місце…
Одна стара обварювала мені руки.
А тоді запихала мою голову в унітаз.
Вони били мої ступні. Я не міг ходити. Вони набрякали.
Я побачив, як він став тим, ким став.
Як виліпили цю форму.
Хлопці мене ґвалтували й били,
змушували мене бути їхнім рабом.
Коли мене купали
з певними хлопцями, вони запихали в мене два пальці.
І їм сходило з рук, бо я був малий.
Коли йому виповнилося 18, він уже мав психічні проблеми.
Коли я втік, я пішов до армії, мандрував країною,
і всюди мені доводилося красти
Мене звинуватили у злочині і я сів до в'язниці,
де були знущання.
Мене звинуватили у домаганні, зґвалтуванні, викраденні.
І в них не було доказів. Ти ж це знаєш, так?
Він заперечував будь-який свій злочин.
У них немає доказів, свідків, які могли б підтвердити…
що я робив фото із розкинутими ногами.
Не розумієш, про що я?
Я питав його про Шерон, а він не хотів про це говорити.
Питав про Майкла — знову те саме.
Він не хотів нічого визнавати.
Я сказав: «Де ти взяв Шерон?»
А він: «Ніде. Вона просто пішла зі мною»
Слухай…
Вона була мила.
І така розумна.
Слухай, вона мене любила, не дивлячись ні на що.
Він усе заперечував.
Заперечував, що вбив Шерон.
Що викрав її. Що вбив Майкла.
І заперечував, що вбив Шеріл Коммессо.
Я нічого не дізнався у Флойда, окрім того, що він був явний психопат.
Як журналіст-розслідувач ти намагаєшся дістатися істини.
Це було дуже прикро,
що в кінці книжки я так і не з'ясував, хто вона така.
На той час
книжка була вже завершена.
І опублікована.
2004
Метт Біркбек узяв інтерв'ю у Франкліна Флойда у в'язниці.
Флойд викрав Шерон дитиною, він сидить у камері смертників.
Метт Біркбек написав книжку «Прекрасне дитя»
про те, як, усупереч усьому,
дівчинка, відома як Шерон, процвітала в школі.
Коли книжка вийшла,
вона зацікавила спільноти двох вебсайтів: «Мережа Доу» і «Вебдетективи».
Таких собі детективів-любителів.
І тоді почався цей природний розвиток.
Були різні гілки обговорень.
Хто така Шерон? Чи це та сама дівчинка, що зникла в Юті?
Чи це могла бути дівчинка, яка зникла в Торонто?
І це продовжувало наростати.
Я отримав багато листів.
Від людей у США, Канаді, з-за кордону.
Минуло від пів року до року,
і вже в усьому світі були люди, які хотіли знайти цю дівчинку.
Люди були розчаровані. Це було так: «Метте, ти що!
Я ж це читаю. Ми думали, ти все з'ясував».
А я не з'ясував.
І я відповідав на усі ці листи.
Я писав їм: «Привіт. Я зробив це в надії, що ми встановимо її особистість».
Ми навіть отримали кілька дуже хороших зачіпок,
але їх не було як перевірити.
А тоді, у 2005, майже через рік після виходу книжки,
ми зробили перерву.
Я отримав анонімного листа.
У ньому писали:
«Чи допоміг би вам зразок ДНК доньки Шерон?»
Мене звати Меган,
і я біологічна донька Шерон.
Я завжди знала, що мене вдочерили,
але ніколи не почувалася через це дивно, доки не прочитала книжку Метта.
Відтоді це було дещо більше, ніж просто всиновлення.
Що більше я дізнавалася,
то більше сердилася й засмучувалася через усе це.
Я маю на увазі, з того часу я відчула дуже багато емоцій.
Відтоді, як я про це дізналася, я відчувала все більше гніву й смутку,
і розгубленості щодо того, як я маю почуватися.
Я не знаю, які мої почуття. Я знаю, що я серджуся,
але не знаю, на що конкретно, або чому.
Я все ще намагаюся розібратися в цьому, обробити це.
У її житті було багато речей, про які я не хочу думати.
Жодна дівчина не повинна зазнавати такого
від когось, хто мав би бути їй батьком,
або фігурою батька, чи щось таке.
Це речі, про які я не люблю думати.
Я щойно пішла в старшу школу, коли моя тітка натрапила на книжку Метта
і розповіла про неї моїй мамі.
Пам'ятаю, ми їхали додому з кафе,
коли моя мама сказала мені, що все складніше,
і моя біологічна матір не просто загинула у ДТП.
НОВИЙ ОРЛЕАН, 1989
Пара зайшла в офіс прокурора і сказала,
що друга дитина їм не по кишені.
«Знайдете їй прийомних батьків?»
Ми зайшли і побачили Кларенса й Тоню за столом.
Він просто хотів із цим покінчити. Він хотів грошей.
Він контролював усю розмову з нею.
Тож я їм трохи не довіряла.
Але я відчувала, як Бог мені каже: «Це воно».
За шість тижнів народилася Меган.
Отже, ми пішли в лікарню,
і пологи вже відбулися.
Вона лежала в ліжку, і я зайшла до неї, ми були вдвох.
І я запитую: «Ти хотіла її побачити?» Вона каже: «Ні, я не можу».
Я все думаю про той день.
Чому вона не могла сказати мені більше?
Не сказала: «Мені потрібна допомога»?
Чому, коли ми були наодинці, і була така можливість,
ти не сказала:
«Допоможи мені»?
Ніхто б не дізнався. У палаті були тільки ми вдвох.
Тому що, коли зайшов Флойд, усе припинилося.
Розмова припинилася.
Раніше я…
Я і досі це роблю іноді.
Я дістаю свої фотографії, де я ще дитина,
і фотографії Майкла і Шерон, і порівнюю їх усіх.
І я просто бачу, що щоки й ніс у мене точно від неї.
І волосся у мене такого ж кольору.
Отже, так. Я однозначно бачу себе в ній.
Дитиною ти хочеш знати, на кого ти схожа.
Як ти маєш виглядати.
Історію родини.
А потім ти входиш у підлітковий вік як дівчина.
Я просто хочу знати, звідки я.
У 2010 або 2011 я вирішила зробити ДНК-тест.
Це було
для того, щоб ми могли знайти будь-яку іншу родину на той час.
Це було дуже цікаво.
Була можливість знайти людей.
Шерон були вагітна тричі.
У старшій школі дитину мали всиновити.
Потім були Майкл
і третя дитина, яку вдочерили в Новому Орлеані.
І це Меган.
Зробити ДНК-тест і знати, що результат позитивний —
це відкрило б цілий світ можливостей.
І саме тоді Державний центр зниклих безвісти й експлуатованих дітей
вийшов на сцену.
У 2011 я успадкувала невелике досьє
на цю дівчинку на ім'я Шерон Маршалл.
І у мене мало що просувалося по цій справі.
Коли я прочитала ту книжку,
я не знала, куди мені звернутися.
У мене не було відомства,
але Джо Фітцпатрік явно відігравав у цьому велику роль.
Він розповів про те, як ця справа була неактивною у ФБР,
і що справи щодо Шерон Маршалл ніколи не відкривали.
Він просто вів це розслідування у рамках справи про викраденням Майкла Хьюза.
Коли Джо проявив ініціативу й сказав, що допоможе мені,
я була в захваті.
Коли подзвонили з Центру зниклих безвісти й експлуатованих дітей,
я дуже зрадів, що можу повернутися до цієї справи.
До незавершеної справи,
у якій я досяг значного успіху,
але в яку так і не зміг внести ясність, бо вийшов на пенсію.
Це подарувало мені маленьку надію.
Але ми мали ще раз спробувати з Франкліном Флойдом.
Він був у камері смертників. Він знав відповіді, тож нам
було потрібно ще одне інтерв'ю.
Мені подзвонила Ешлі Родрігез з Центру зниклих безвісти й експлуатованих дітей.
Я почав розбиратися у справі й намагався зрозуміти, ким був Флойд.
Він — моя ціль, і я хочу знати про нього все.
Я сказав: «Він видасть тобі якусь жахливу брехню.
Витягнеш з нього щось — ти щасливчик».
Я не плекала оптимізму.
Чесно, це була наша остання надія.
Отже, ФБР вирушило до Флориди, щоб допитати Франкліна Флойда.
Я хотів відповідей на три запитання.
Хто така Шерон Маршалл?
Що сталося з Майклом?
І чи був Флойд відповідальним за смерть Шерон?
Я зосередився на запитанні, хто вона така.
Бо на нього легко відповісти.
Він може не захотіти, але ж це не зізнання в убивстві.
І він не говорив про це.
Він почав закриватися, а потів казати гучні слова.
Ми навіть не сказали, що з ФБР, перш ніж він почав.
Він думав, ми адвокати.
Ми його усадили. А самі стояли, поки він говорив протягом 45 хвилин.
Нарешті я сказав: «Ми не твої адвокати».
А він: «Хто ви в біса такі?»
Я кажу: «Ми агенти ФБР».
А він відкинув голову назад і питає: «Чого ви хочете?»
«Я знову розслідую справу про викрадення Майкла Хьюза».
Він каже: «Краще б ви її закрили».
Я кажу: «Ми не закриємо».
Я додав: «Ти хотів зробити з нього Шерон.
Шерон уже немає, а це твоя нова Шерон. Майкл її замінить».
І я все говорив, а він почав плакати.
Він піддався емоціям, і це було для мене шансом.
А Скотт ударяв по столу ось так, щоб привернути його увагу.
«Як ти його вбив, Флойд?» А в нього текли крокодилячі сльози.
Я підвищив голос: «Як ти його вбив?»
І він каже мені: «Не роби так».
Тут я вдаряю кулаком по столу і питаю його:
«Як ти його вбив, Флойд?»
Водоспад сліз одразу висох.
«Я двічі вистрелив йому в потилицю, щоб усе було швидко».
Не твоє собаче діло, де він.
Більше 20 років ніхто не знав, що сталося з хлопчиком,
але тепер ФБР вважають, що мають відповідь.
Сльози й смуток родини, яка раптово втратила дитину.
Отче, просто передай йому привіт, обійми його, а тоді поцілуй.
Одного дня ми з ним побачимося.
Втратити дитину
дуже боляче.
Він був майже нашою дитиною.
Документи на всиновлення були майже готові.
Його викрали, перш ніж ми їх оформили.
І діти вважали його братом.
Тож усі вважали його одним із нас.
У ФБР заявляють, що підозрюваний у справі 20-річної давнини.
зізнався у вбивстві.
Флойд каже, що поховав хлопчика на кордоні Оклахоми й Техасу.
Ми пробули там два дні.
Два дні копали, два — аналізували знахідки.
І нічого.
Знаєте, ми були впевнені на 110 відсотків.
І ми не знайшли нічого.
Але я все ще хотів знати, хто така була Шерон Маршалл.
І Флойд купився.
Частково тому, що він любив говорити про себе.
Це було цікаво. Він перескакував із теми на тему.
І раптом він починає говорити про те…
Яким гарним він був, як він носив форму водія автобуса
у Черрівіллі, Північна Кароліна, і…
Він був найкращим водієм автобуса в світі.
І він розповів нам, як познайомився з дівчиною, Сенді.
І вона щойно програла штату своїх трьох дітей.
І тут Скотт поставив, імовірно, одне з найбільш геніальних запитань.
Він питає: «Як тебе звали на той час?»
Брендон Клео Вільямс. Ось ім'я, яке він назвав.
І цього імені ми ще ніколи не чули.
І коли він дав нам ім'я, він дав нам ще дещо.
Він не лише назвав те ім'я, він пішов іще далі
і назвав нам людину, з якою познайомився,
розповів, як вони одружилися.
Він назвав нам дату.
Він зміг назвати нам імена доньок
і навіть, де вони народилися.
Я питаю «Хто найстарша?»
А він: «Та, про яку ти прийшов питати».
«Де вона народилася?» «Лівонія, Мічиган».
«Звідки ти це знаєш?» «Бачив свідоцтво про народження».
Він каже: «Це та дівчина, через яку ти тут».
Я спитав у нього:
«Як звали найстаршу дівчинку?»
Він каже: «Сьюзан Севакіс».
Коли мені сказали, хто вона була насправді, я просто сидів і…
Я не був у трансі. Я був просто…
просто щасливий.
Знаєте, я майже плакав,
коли сказав це йому.
Чорт забирай!
«Нам відома її особистість».
І він мені каже, що її звати Сьюзан Севакіс.
Я був такий:
«Офігіти!»
Полегшення це не те слово, але щось таке я відчула.
Я подумала, усе кінчено. Ми тепер знаємо, хто вона.
СВІДОЦТВО ПРО НАРОДЖЕННЯ СЬЮЗАН МАРІ СЕВАКІС
Наступного дня ми отримали свідоцтво про народження.
На свідоцтві були імена її батьків.
Сандра Брандебург і Кліффорд Севакіс.
До речі, вони обидва досі живі.
ФБР постукали в двері.
Вони показали мені фото Сьюзі і я кажу: «Це моя дочка».
«Ви знаєте, де вона?»
Вона була дуже розумна.
Дуже пустотлива.
І дуже тямуща.
Мені було 18, коли я завагітніла, і 19, коли народила.
У 17 я почала зустрічатися.
Ми з Кліффом разом навчалися в школі.
Вона була на два роки молодша за мене.
Але вона була розумна й весела,
і я був зачарований нею.
Ми були нерозлучні всю старшу школу.
Ми одружилися по закінченню старшої школи.
Я завагітніла вже через кілька місяців.
Я так раділа.
Я була щаслива.
Не могла дочекатися народження дитини.
Він був у В'єтнамі, коли вона народилася.
Це було важко.
Я отримав тиждень відпочинку,
і саме тоді я і побачив Сьюзан уперше.
Їй було шість місяців.
Вона була прекрасним херувимчиком.
Я так пишався.
З появою дитини твоє серце збільшується.
Але коли їдеш у В'єтнам,
ти залишаєш увесь світ позаду, і тепер це — твій світ.
Я був іншим, коли повернувся, а вона зустрічалася з іншим хлопцем.
Тоді Сенді сказала мені, що хоче розлучитися.
Я почала зустрічатися з іншим чоловіком
і завагітніла Еллісон і Емі.
Але ми розлучилися.
І ми з дівчатами переїхали в трейлер у парку для мобільних будинків.
Парк для мобільних будинків був на пагорбі.
Якось посеред ясного неба здійнявся торнадо і перекинув мій трейлер.
Після торнадо у мене розвинувся… Гадаю, зараз це називають ПТСР.
Я пригадую,
що якоїсь миті сиділа на підлозі в кутку у вітальній кімнаті,
А дівчата повторювали: «Мамусю!» І я не могла поворухнутися.
Я пішла до Соціального обслуговування, бо думала, що там допоможуть.
Вони забрали дітей.
Я пам'ятаю, як плакала і казала:
«Це небезпечно. Я не можу про них подбати».
Перед будівлею стояла жінка, і вона мені сказала:
«Іди до церкви. Тобі полегшає».
Мені подзвонили з Департаменту соціального обслуговування і сказали:
«Ми хочемо віддати всіх трьох дітей в одну родину.
Вони дуже прив'язані, і ми не хочемо їх розділяти».
Мені дали вибір: або вдочерити всіх трьох, або віддати всіх трьох.
Мені було дуже важко.
Цілі вихідні
я дуже багато пив і дуже багато думав про це.
На той час я жив із своїми батьками
і не мав роботи.
Гадаю, мені було 23.
І тоді я просто не думав, що з мене вийде гарний батько.
Я все ще був розгублений після В'єтнаму.
Коли я пішла в церкву, я плакала,
бо я тоді весь час плакала і не могла зупинитися.
І там я зустріла його.
Він просто підійшов і сів,
і він заговорив зі мною спокійним голосом.
«Що трапилося?
Бог прислав мене тобі допомогти».
Він сказав: «Ми заберемо твоїх дітей.
Ми одружимося, і я подбаю про тебе і дітей,
і все буде добре».
Коли ми зійшлися, він почав робити страшні речі.
Коли я зрозуміла, у якій я ситуації, я не знала, що робити.
Він постійно носив із собою ніж,
і він торкався того місця, де тримав ножа,
і казав: «Думаєш, ти від мене підеш?
Нікуди ти не підеш».
Якось мені було потрібно купити підгузки.
Я виписала фальшивий чек у магазині.
І я отримала 30 діб у в'язниці.
Тоді він і забрав моїх дітей.
Я негайно пішла в поліцейській відділ
і сказала, що він забрав моїх дітей.
Мене спитали: «Ви з ним офіційно одружені?»
Я кажу, так.
І мені сказали, що це цивільна справа, і я маю розбиратися сама.
А я все підвищувала голос,
і мене вивели з дільниці.
У якийсь момент, і я не знаю, коли саме.
він відвіз Еллісон і Емі до сиротинця і залишив їх там,
а Сьюзі забрав і поїхав.
Не можна повернутися і сказати:
«Якби я не…»
Але якби я знайшла спосіб отримати допомогу,
щоб вибратися з цієї ситуації, цього ніколи не сталося б.
Я мала бути їй матір'ю і захистити її від того монстра.
А я не захистила.
Я справді дуже сердита на маму Шерон.
Я не вірю ані на мить,
що лише тому, що це було давно, вона не змогла знайти свою дитину.
Мене забрали у 1976 році.
І майже п'ять років моя мама намагалася до всіх достукатися.
До сенатора, до мера. Ходила на телебачення.
Вона робила все, що могла.
І вона не була заможною людиною,
але витрачала всі гроші, які могла, на мої пошуки.
Моя мати робила все,
і я просто хочу знати, чому.
Чому мати Шерон не старалася краще?
Я буду чесною. Я зв'язалася з її бабусею.
Нічого доброго.
Вона поставилася доволі байдуже.
Коли намагаєшся встановити контакт, а людина не виказує зацікавленості,
це, як на мене…
Тобі однаково?
Ти не хочеш знати? Що ти за людина?
Для мене це проблема.
У 2003, коли я був у Талсі, я пішов на цвинтар,
і я подумав: «Хіба не буде класно
повернутися сюди якось і замінити надгробок?
Там було лише ім'я «Тоня». І це мене непокоїло.
Тож, з'ясувавши, хто вона, ми вирішили,
і я поговорив із Меган.
Я сказав: «Гей, зробімо це».
Метт хотів, щоб я подумала над тим, що потрібно написати на надгробку.
І я така: «Ого. Це дуже відповідально».
Вона зачепила життя багатьох людей, і я хотіла, щоб цей надгробок
демонстрував, що вона була всім для всіх.
3 ЧЕРВНЯ 2017
Отче, дякую тобі за цю можливість.
І я молю тебе принести спокій, силу й відвагу
у життя присутніх тут.
Не лише сьогодні тут, а хай би де вони були.
Ось вона.
Їй було всього 20 років, коли вона померла в 1990.
І тільки в червні 2017 ми змогли замінити надгробок.
І, нарешті, написати там її справжнє ім'я.
Вона була самим визначенням слова «друг» для кожного.
Тверезим голосом і підтримкою для людей,
і це так дико, тому що сама вона не мала нікого подібного вдома.
І вона робила все це з такою витримкою.
ВІДДАНА МАТІР І ПОДРУГА
Нарешті у неї була церемонія прощання, на яку вона заслуговувала.
Для мене це поставило там точку з комою.
Нарешті вона знайшла спокій.
Але вона жива в моєму серці.
І коли я піду, можливо, буде поставлена крапка.
Це було прекрасно.
Було так чудово дізнатися, ким вона була.
Я лише пам'ятаю:
«Дівчинко, ти повернулася». Ну, знаєте?
Чи не найбільше мене зачепило те, що вона не знала, хто вона.
Знайомство з людьми, які були частиною її життя, мені дуже допомогло.
Тому що всі вони мали про неї позитивні спогади.
Таке відчуття, що іноді вона
проживала своє життя на повну.
Я була рада,
що ми написали її ім'я на надгробку, і це вона.
Це було важливо для всіх нас.
Це було…
Ось, ким вона була насправді. Це її батько.
Це її донька, знаєте?
Тут її місце, тут вона лежить. а тут — її справжнє ім'я.
СЕВАКІС СЬЮЗАН МАРІ 6 ВЕР. 1969 – 30 КВ. 1990
ВІДДАНА МАТИ І ПОДРУГА
Шерифе, дякую вам.
Тепер я маю стільки нових стосунків і більше родини, ніж потрібно.
Надіюся, я буду хоч близько такою мамою, якою була чи хотіла бути вона.
Тепер, коли я мама, я ще більше поважаю мою біологічну матір,
тому що вона віддала двох дітей,
якщо не більше,
знаючи, що так для них буде краще.
Мого сина звати Майкл. Я назвала його на честь брата.
Майкл не встиг пожити, але я хотіла, щоб його ім'я жило.
Що я можу… Я не можу говорити із Сьюзан, але можу говорити з Меган.
І кращого й не побажаєш.
Я хочу в собі розібратися,
але я знаю, що ця історія комусь допоможе.
Я просто маю знайти всі частинки і зрозуміти, як вони мене сформували,
і тоді я зможу цим поділитися.
Я просто знаю, що якби вона мала можливість,
вона була б однією із тих людей,
які змогли подолати те, що з ними сталося.
Якби вона просто від нього пішла,
вона зробилася б іще сильнішою.
У неї був такий потенціал.
Вона мала, що запропонувати світу.
Вона справді мала дар, і…
такою я її завжди пам'ятатиму.
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ СЬЮЗАН МАРІ СЕВАКІС
І МАЙКЛА ЕНТОНІ ХЬЮЗА
Якщо ви або ваші знайомі зазнали сексуального насильства,
скористайтеся інформацією з www.wannatalkaboutit.com
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева