Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det är sen kväll i Oklahoma City i april 1990.
Två, tre killar kör i en pickup längs en väg.
De ser något skräp.
Sen ser de att det ligger en kropp bredvid vägen.
Det ser ut att vara en ung kvinna, en blond kvinna.
De ringer efter ambulansen.
Hon förs i ilfart till sjukhuset,
och sent omsider dyker hennes make Clarence upp.
Han säger att hon heter Tonya Hughes. Hon jobbar som strippa i Tulsa,
och de har liten en son vid namn Michael.
INGA BESÖKARE
Han är mycket äldre och en märklig typ.
När läkarna undersöker henne vidare hittar de gamla blåmärken.
De hittar gamla skador.
Det är något som inte stämmer.
Till sist avlider hon.
Flickorna Tonya dansade med vill hitta hennes familj.
De ringer en kvinna och berättar att hennes dotter dött.
Hon säger: "Vad pratar ni om?
Min dotter dog för 20 år sedan. Hon blev bara 18 månader."
De inser att personen de nyligen begravde inte var Tonya Hughes.
Nu frågar de sig: "Vad hände? Vem fan är hon?"
SECRETS HERRKLUBB
Jag träffade Tonya på Passions under hösten 1989.
TULSA, OKLAHOMA 1989
Vi blev vänner för vi var de yngsta i gruppen.
Vi klickade bara.
Vi var inga biker-tjejer.
Vi var sådana tjejer som gick i skolan och tog vår examen.
Jag läste på college på den tiden.
Så vi hade mycket gemensamt.
Det märktes att hon var smart.
Hon läste jämt. Hon sökte alltid nya kunskaper.
Vi pratade hela tiden.
Tonya var min bästa vän.
När jag träffade Tonya träffade jag hennes man, Clarence.
Han var en äldre man. De hade en tvåårig son, Michael.
Hennes son var hennes allt.
Han var hennes hela värld.
Han log alltid och var glad. Han älskade henne så mycket.
Alltid när jag såg dem ihop var Michael nära sin mammas sida.
Han var aldrig i närheten av Clarence.
Jag frågade: "Ska vi inte gå på zoo med Michael?"
Hon sa: "Nej."
Michael fick inte gå någonstans med bara henne.
I omklädningsrummen ser man varandra.
Hon hade blåmärken över hela baksidan.
Hon sa att hon hade halkat och fallit, men det var lögn.
Det var illa.
Och det blev värre. Det blev värre och värre.
En dag sa Tonya till mig
att Clarence hade tecknat en livförsäkring på henne.
Hon var livrädd.
Hon ville verkligen bort därifrån, men hon hade Michael
och Clarence höll honom bakom lås och bom.
Noga bakom lås och bom.
Hon var säkert rädd att han skulle skada dem båda.
Och hon kunde inte ha tagit Michael från Clarence.
Hon var fast och visste inte hur hon skulle bli fri.
Clarence ringde mig den 25 april 1990.
Han sa att Tonya hade råkat ut för en smitare i Oklahoma City.
Hon hade aldrig sagt något om att de skulle ge sig av.
Varför skulle hon inte säga det?
Inget kändes rätt.
Tonya Hughes kom in lite efter midnatt.
Hon hade en mellanallvarlig sluten skallskada.
Hon behövde intensivvård och den bästa behandling vi kunde ge
med dropp och mediciner för att hålla nere blodtrycket,
samt mediciner för att stoppa hjärnans svullnad.
Clarence sa att hon låg på intensiven och inte fick ta emot besök.
Jag fick inte hälsa på, det fick ingen, men jag gjorde det ändå.
Då kom sjuksköterskorna in,
och de sa till mig att det kändes misstänkt.
De sa att det inte var någon smitningsolycka.
Jag såg att hon hade rivmärken här. De såg ut att vara gjorda av en hand.
Hon såg ut att ha varit i slagsmål.
Hon var i ganska bra skick med tanke på att hon blivit påkörd.
Hennes värden var stabila.
Men hennes tillstånd verkade försämras, och jag förstod inte varför.
Jag kom hem och telefonen ringde. Det var sjukhuset.
Hon hade avlidit.
Hon var 20 år när hon dog.
Det var så vi fick veta att hennes namn inte stämde.
Hon hette inte Tonya Hughes.
Vi visste inte vem hon var vid den tidpunkten.
TONYA JAG ÄR ALLTID MED ER
Därför skrev vi bara "Tonya" på gravstenen.
Jag tror inte att Michael var trygg hos Clarence. Inte alls.
Sjukhuset frågade om Michaels tillstånd och sa att han inte pratade alls.
Jag sa: "Det är inte likt honom."
Då gav de mig kontaktuppgifterna till socialtjänsten.
De omhändertog Michael och placerade honom i ett fosterhem.
VÄLKOMMEN
-Där är han. -Just det.
-Musses klubbhus. -Ja.
Vi skulle ha Musse Pigg-mössan den dagen.
Michael kom till oss den 1 maj 1990.
Michaels mamma hade dött dagen före,
och han hade nyligen fyllt två.
Socialarbetaren berättade
att han fortfarande använde nappflaska och bara fick Pepsi.
Om man sa nej till honom blev han hysterisk.
Han lade sig på kaklet där ute och dunkade huvudet i golvet.
-Han lyfte det så här högt… -Vi blev rädda att han skulle skada sig.
Han hade problem, men han var en fin unge.
Första kvällen tog jag bort hans Pepsi. Jag tog bort nappflaskan.
Jag gav honom en mugg mjölk.
Och jag tänkte: "Jisses, vad gör jag?"
När man tar flaskan från en bebis är de inte glada de första nätterna.
Men han började finna sig till rätta.
Mot slutet av veckan
var han en helt annan unge.
Jag trodde aldrig att jag skulle få se honom göra så.
Vi hade Michael i fyra år.
Bara de första två åren
började han växa känslomässigt, fysiskt och mentalt.
Under hela tiden vi hade Michael
försökte hans pappa få tillbaka honom.
Min son straffas för att han vill träffa sin pappa.
Han blir inlåst på rummet, man tar hans leksaker
och han får höra att hans pappa är ond.
Vi kan inte tillåta att barn tas från ett hem där det inte far illa,
på grund av en våt blöja eller en inbillad brist på tillgivenhet
som jag inte kunde ge min son under en svag period
då min fru tragiskt gick bort.
Han hade besöksrätt.
Michael tvingades till att träffa honom. Michael gillade det inte.
Vi berättade för Michael att han måste träffa sin pappa.
Han kröp in under pianopallen och sa om och om igen:
"Den elaka mannen."
Det var inga bra dagar för Michael.
Jag lämnar er med den här tanken.
Trasiga hem och grymma saker som barn utsätts för
gör att brottslingar föds.
Alla antog att han var pappan.
Socialen ringde mig och sa
att vi måste ta ett faderskapstest på Michael.
Resultatet av faderskapstestet visade att han inte var pappan.
Inget biologiskt släktskap.
SOCIALTJÄNSTEN I OKLAHOMA
INTE MICHAELS BIOLOGISKA PAPPA
De fråntog honom hans föräldrarättigheter.
Då upphörde besöken.
Samma vecka kommer en pickup hit.
Mannen kör i 10-15 kilometer i timmen.
Och han stirrade oavbrutet på mig.
Jag tänkte: "Vad tittar han på?"
Jag fick en föraning. Jag vet inte av vad.
Jag ringde socialtjänsten och sa:
"Kan ni säga Clarence Hughes bilmärke eller hur han ser ut?"
När de beskrev honom, sa jag: "Han körde precis förbi mitt hus."
De sa: "Du är bara nojig."
Jag sa: "Nej, jag känner att nåt är på gång."
Den tolfte september 1994 fick vi ett larm
om en fastbunden man vid ett träd i skogen, med handbojor och silvertejp.
Den misstänkte hade traskat in och bett att få träffa rektorn.
Mannen skulle hämta sin son.
Han drog delvis upp ett vapen ur fickan.
Han sa: "Jag vill hämta Michael, och du ska hjälpa mig."
Han sa att han var beredd att dö.
Om jag inte hjälpte honom skulle jag dö.
Sen gick han in i klassrummet med pistolen riktad mot rektorn
och kidnappade Michael och rektorn.
Han sa: "Vi ska gå ut och ta din bil.
Jag vill att du kör en bit till en grusväg."
Till sist stannade de. Rektorn leddes mot skogsbrynet.
Där kedjades han vid ett träd och fick silvertejp över mun och ansikte.
Efter ett tag hittade någon honom och larmade polisen.
När vi hade säkrat platsen kontaktade vi FBI.
Specialagent Phil Fitzpatrick kom till mitt kontor dagen därpå.
Man bekämpar mer brott på vägen hem i New York City
än man gör i Oklahoma City.
Vi har inte många kidnappningar här.
Men jag visste att om det hände skulle jag få fallet.
Vid kidnappningar vill man hitta offret inom 48 timmar.
Annars minskar chansen drastiskt.
Vi skickade genast ut en efterlysning inom kåren.
Alla enheter i Oklahoma spanade efter den unga pojken, Michael Hughes,
som hade kidnappats av en individ som sa sig vara pojkens pappa,
Clarence Hughes.
Vi tog fram uppgifterna om honom och såg att 1990
hade han försökt få ut sin frus livförsäkring.
Men socialförsäkringsnumret han uppgav tillhörde en Franklin Floyd.
Clarence Hughes riktiga namn var Franklin Delano Floyd.
Franklin Floyd hade många olika alias.
Trenton Davis, Warren Marshall och Clarence Hughes.
Vi insåg även att Franklin Floyd hade bott på ett utslussningshem.
Det betyder att han har suttit i fängelse.
Då tog jag fram belastningsregistret.
Han hade rövat bort en flicka 1962.
Han rånade en bank 1963.
Han släpptes till utslussningshemmet 1972.
Och 1973 överföll han en kvinna.
Han greps, betalade borgen och uteblev sedan från rättegången.
Han har varit på flykt sedan dess, i nästan två decennier.
Den samlade informationen visade oss att vi hade ett stort problem.
Franklin Floyd tillbringade tio år i fängelse 1960-talet.
Efter frigivningen anmälde han sig inte hos övervakaren
och var försvunnen i 17 år.
Han var expert på att vara på rymmen och kunde dölja sin identitet.
FBI
FEDERALT EFTERLYST RYMLING
Man hade dessutom frågor kring pojkens mamma,
som hade dött fyra år tidigare.
Skuldmisstankarna började falla på Franklin Delano Floyd,
när Tonyas kollegor från Passions, ett stripphak i Tulsa, gick till polisen.
När jag fick höra att Tonya hade dödats av en smitare,
var det sannolikt att Franklin Floyd gjort det.
Killen är våldsam. Det kunde bli svårt att fånga honom.
FBI SUMMERAR "BISARRT" BORTFÖRANDE
"HAN ÄR EN MYCKET FARLIG PERSON"
Beteendevetare gav mig en vecka.
Efter en vecka skulle Floyd troligen tröttna på pojken.
Han skulle bli en belastning och Floyd skulle döda honom.
Floyd och den lilla pojken tros färdas i en Ford pickup från 1994.
Registreringsnummer QCN305, Oklahoma-skyltar.
Tonya Hughes var mamma till pojken som kidnappades i Choctaw,
men hon blev överkörd av en bil i Oklahoma City 1990.
Alla ledtrådar efter Michael Hughes ska rapporteras till FBI på 842-7471.
Nyhetsrapporteringen var omfattande om kidnappningen 1994.
Mamma såg på nyheterna och sa: "Jenny, de har ett annat namn på henne.
Något med Tonya, men det är Sharon på nyheterna."
Jag sa: "Vad har hänt? Är Sharon på nyheterna?
Intervjuar de henne? Vad händer?"
Och mamma sa: "Nej… Sharon är död."
Jag ringde FBI:s heta linje och sa:
"Vi såg ett nyhetsinslag om en flicka vid namn Tonya.
Jag vet vem hon är. Hon heter Sharon Marshall.
Hon var min bästis."
FOREST PARK, GEORGIA 1984
Jag träffade Sharon 1984 på ett elevrådsläger.
Jag gick i samma klass som Sharon Marshall.
Vi gick programmet för begåvade elever på Forest Park Senior High.
Sharons årgång gick ut 1986.
Min årgång gick ut 1987.
Under två hela år var hon min bästa vän.
Det är en typisk high school.
Skräniga korridorer, galna ungar.
Folk som smyger ut och röker på parkeringen.
Vi gick till gallerian för att kolla på killar.
Alla hade stort hår och galna kläder.
Det kändes som en helt vanlig high school på 1980-talet.
Allt började när jag träffade Sharon på sommarlägret. Vi blev bästisar direkt.
Första dagen kändes det som att jag känt henne hela livet.
Jag minns första dan hon kom till klassen för alla killarna sa: "Oj!"
Hon vara supersmart och gick ett förberedande officersprogram.
Hon var med i naturvetenskapsklubben. Hon gick programmet för begåvade.
Hon hade många starka sidor.
Sharons vänner var de utstötta.
Vi var inte särskilt populära. Vi var de smarta ungarna.
De begåvade ungarna är inte nödvändigtvis de mest populära.
"Sherry, det är lika lite skrivplats i din bok som i min.
Du är en väldigt snäll och märklig flicka. Håll fast vid det.
Behåll din unika stil och var dig själv.
Älskar dig, Sharon Marshall."
Hon hejade alltid på de svaga.
Hon var bara en sådan person.
High school var lite tufft. Jag var mindre än de andra killarna.
Jag höll på med konst.
Jag fick nästan stryk, kallades fikus. Det var min vardag.
Andra och tredje året var bara glada tack vare ett par personer.
Sharon Marshall var en av dem.
Under hela skoltiden hittade jag lappar där det stod: "Hej, Ray raring.
Jag hoppas att du får en fin dag. Jag älskar dig, Sharon."
Hon var väldigt mogen för sin ålder.
Från dag ett var hon fast besluten att hon skulle gå på Georgia Tech.
Hon ville bli rymdingenjör.
Jag minns samtalet när hon ringde och hon skrek i luren.
"Jag lyckades! Jag kom in!
Jag kom in på Georgia Tech med heltäckande stipendium.
Och jag ska gå rymdingenjörsprogrammet."
Hon var så glad. Det var hennes livs bästa dag.
Hon var så lycklig. Hon pratade inte om annat.
Hennes pappa köpte en helsidesannons i årsboken
för att gratulera henne till stipendiet.
Pappa skrev: "Se upp, Georgia Tech!
Hallå, framtida flygvapengeneralen och rymdingenjörskarriären. Pappa."
En del föräldrar köpte helsidesannonser, men det var bebisfoton och sånt.
Varför skulle en pappa välja något sexigt åt sin dotter?
Det är obegripligt.
Vi tyckte att hennes pappa var sträng och skum.
Första gången jag träffade pappan var när han körde hem Sharon till mig.
Han drog pappa till sidan och bad om ett lån.
Pappa sa: "Inte en chans. Nej."
Mina föräldrar blev mycket illa berörda. Och det var dag ett.
Hon sa att hennes mamma hade blivit påkörd av en bil på en bro
och dött när hon gick i tvåan.
Det var hennes ansvar att laga middag.
Hon fick inte prata i telefon.
Hon sa: "Ring inte hem till mig utan förvarning.
Men jag kan ringa dig."
Så fort han kom hem blev hennes röst ängslig.
Hon sa: "Jag måste sluta." Och så lade hon på.
Jag minns samtalet när hon ringde och hon storgrät.
Hon sa att hon var gravid.
Jag minns att jag blev chockad och grät när hon sa att hon var gravid.
Jag sa: "Herregud, vad ska du göra?"
Hon sa: "Jag ska föda barnet och adoptera bort honom.
Men nu blir det inget college, säger pappa."
"Du måste. Du fick stipendium. Du är jättesmart.
Du vill bli rymdingenjör. Du ska det."
Hon sa: "Nån måste ta hand om pappa."
Det knäckte nog henne att hon inte fick gå på Georgia Tech.
Det var allt hon hade jobbat för.
En dag ringde Sharon och sa: "Vi flyttar till Arizona."
Hon sa: "Jag ska föda där."
Hon sa att han skulle adopteras bort. Hennes pappa lät henne inte behålla honom.
Polisen säger att 51-årige Franklin Floyd gick in i skolan…
Två gånger har America's Most Wanted tagit upp kidnappningen av Michael Hughes.
Efter förra lördagens avsnitt fick man nästan 20 tittarsamtal
som säger sig veta något om var pojken finns.
Ett av de här tipsen kommer att leda oss till Michael Hughes.
När Michael försvann var det på alla nyheter.
Det var nog då jag träffade Joe Fitzpatrick.
Jag satt och pratade med honom i timmar.
Han sa: "Inte nog med att hon är död, hon är inte den du tror."
Vi visade foton av Tonya Hughes.
Hon sa att hon kände henne som Sharon Marshall.
Och att mannen vi kände under namnet Clarence Hughes
var den hon kände som Sharons pappa, Warren Marshall.
De trodde att hon var hans fru. De sa: "De är gifta."
Jag sa: "Nej, det är hennes pappa. De är inte gifta."
De sa: "Nej vännen, de är gifta."
Jag sa: "Nej, det var hennes pappa."
Vi hade oerhört olika bilder av vem Sharon var.
Efter samtalet med Jenny Fisher, insåg vi att Tonya också gick under flera namn.
Vi upptäckte att de bytte namn 1989, ett år före hennes död.
Sharon Marshall blev Tonya och Warren Marshall blev Clarence Hughes.
Namnen de använde kom från gravstenar i Alabama.
Sen gifte de sig under sina nya namn i New Orleans.
Den här mannen gifte sig alltså med sin dotter.
Det var ofattbart.
Frågorna hopade sig.
Snart undrade polisen vem de hade att göra med.
Utredningen visade att hon hade många namn.
Som Tonya D. Hughes och Tonya Dawn Tadlock.
Men vem var kvinnan och vem dödade henne?
Vi har en stor fråga.
Vad hände med Sharon Marshall under perioden efter high school
fram tills hon hittades död i vägkanten?
Hennes död var misstänkt.
Men vi hade inga bevis för att Floyd dödade henne.
Vad hände med Sharon Marshall?
Jag hörde av henne en gång.
Hon sa: "Vi flyttar snart. Vi ska flytta västerut."
Och på något vis hamnade de nere i Tampa.
Hon fick jobb som strippa på en klubb där nere.
MONS VENUS NAKET
Mons Venus, i slutet av 1980-talet,
var stället som gällde i fråga om vuxenunderhållning.
Stället var känt för att ha de vackraste flickorna i världen.
Vi hade inte bara sexiga underkläder.
Vi hade fantastiska franska underkläder. Vi var de bästa på alla vis.
Alla kom hit.
Kvinnor. Idrottare. Musiker.
Affärsmän.
Varje kväll kändes som en fest.
TAMPA, FLORIDA 1988
Jag minns dagen Sharon Marshall kom in genom dörren.
Hon såg ut som en levande docka.
Hon var så oskyldigt klädd.
Hon hade en hellång rock i spets.
Hon gick aldrig runt helnaken som alla andra.
Hon såg ut som en liten flicka.
Hon var mycket blyg.
Hon pratade inte om sitt förflutna.
Hon pratade inte om sig själv.
Men hon och jag började bli vänner.
Och då berättade de andra tjejerna på klubben för mig
om hennes pappa och deras märkliga förhållande.
Sharons pappa sa åt henne att hon måste fråga
om festerna jag arrangerade.
Hon skulle meddela mig att hon var tillgänglig.
Vi har en miljonärsklubb här.
Deras fester var de enklaste jobben.
Man dansade tre låtar. Ingen lap-dance. Ingen fick röra en.
Och man gick därifrån med mellan 500 och 1 000 dollar.
Det var den första festen jag tog med Sharon på.
En av männen sa till mig:
"Du måste hämta Sharon. Hon måste bort härifrån nu.
Hon står utanför damtoan."
Hon stod utanför, vid dörren,
och erbjöd de här männen sexuella tjänster för 50 dollar.
Hon sa: "Pappa sa åt mig att göra det. Han köpte kondomer åt mig."
Det var motbjudande.
Jag kunde inte tro
att en man skulle försätta sin dotter i den situationen.
TJEJER
Sharon sa aldrig att hon var gravid, men det blev uppenbart.
Sharons relation med sonen Michael var jättefin.
Hon var en underbar mamma. Hon var så engagerad i honom.
Och bara sättet han såg på henne på.
Jag tror att det var…
Det var det bästa som någonsin hände henne.
När jag var 15 började jag passa Michael.
Han var min kompis.
MICHELLE CUPPLES MICHAELS BARNVAKT
Han tryckte sitt huvud mot mitt. Panna mot panna.
Vi stirrade på varandra.
Han satte munnen mot min kind och gjorde så.
Vilken sötnos han var.
Jag bodde i husvagnsparken Golden Lantern här i Florida.
Jag bodde ungefär ett kvarter från Sharon och Warren Marshall.
Sharons och Warrens husvagn var normal.
Två sovrum, ett badrum. Standardstorlek.
Warren sov på bäddsoffan i vardagsrummet.
Sharon hade rummet längst in och Michael sov i mellanrummet.
Han hade ingen barnsäng, konstigt nog. Han hade en liten resesäng.
Det lustiga var att de saknade släkt. Och de hade bara en eller två vänner.
Sharon hade en vän, Cheryl.
Hon kom hem till Sharon och Warren en till tre gånger i veckan.
Hon var alltid välklädd och hade fixade naglar.
Hon var jättetrevlig.
Hon körde genom husvagnsområdet i sin Corvette. Det var en jättefin bil.
Hon såg mig vid poolen och vinkade.
När man är 15 år och någon så vacker…
Det kändes bra när någon som hon, med hennes klass och stil, hälsade.
Cheryl var så snygg. Hon var italienska.
Hon hade långt, vackert och tjockt svart hår.
Hennes stil var vild, men inte hon. Hon var mycket naiv.
Hon hade vunnit en skönhetstävling.
Hon såg Mons Venus som en språngbräda.
Hon hoppades på att bli modell. Hon ville vara med i Playboy.
Men sen hörde jag att Cheryl umgicks med Sharon och hennes pappa,
och jag blev orolig för hennes säkerhet.
En kväll såg vi på wrestling.
Warren satte i en videokassett för att spela in det.
Det var då jag fick se Sharon och Cheryl på stranden, topless.
De dansade.
Jag minns att jag tänkte: "Det där är Sharon.
Filmar han sin egen dotter?"
Då insåg han vad han gjorde: "Fan också!
Inte ett ord om det här. Det är inget… Det var på skoj." Bla, bla…
Jag sa: "Okej."
"Ja, jag måste gå. Jag ska vara hemma nu."
En av flickorna berättade om videon.
När Cheryl kommer är jag rasande på henne.
Hon säger att Sharons pappa hade sagt: "Låt mig ta bilder av dig.
Jag skickar den här videon till Playboy. Du kommer att bli en stjärna."
Sen sa hon: "Han försökte ligga med mig.
Men jag ville inte ligga med honom.
Jag fick slå mig fri.
Det var som om någon tryckte på en knapp, och han blev väldigt våldsam."
Jag sa: "Jag kan inte skydda dig från dem. Håll dig borta från dem."
Men helt plötsligt försvann Sharon och hennes pappa.
Hon kom inte till jobbet. Hon hade inte sagt något.
Jag trodde att de hade gett sig av på grund av allt snack.
Och vi försökte få bort henne från honom.
Men han släppte aldrig barnet utom synhåll.
Det skrämde henne.
Hon skulle aldrig lämna Michael.
Under alla år visste inte Jennifer Fisher vad som hade hänt med Sharon.
Jag sa att vi inte anade nåt på den tiden. Vi såg hennes pappa som en knäppis.
Men en dag Sharon ville att jag skulle sova över hos henne.
Pappa var bortrest.
Mamma sa: "Bara för den här gången låter jag dig sova över där.
Säg inget till din pappa."
Mamma släppte av mig.
Vi började byta om och göra oss klara för att sova.
Hon öppnade en byrålåda och tog fram mycket sexiga underkläder.
Hon sa: "Pappa köper dem och låter mig ha dem.
Jag sa: "Herregud, de är så fina. Men varför har du dem?"
Hon sa: "Jag har dem bara här för att de är vackra."
Och…
Han kom in med en pistol.
De hade inga dörrar. De hade draperier, men inga dörrar.
Och han kom in med en pistol.
Han riktade den mot oss och sa: "Vad gör ni?"
Han skrek jättehögt. Jag skrek.
Vi hade bara underkläder på oss. Vi höll på att byta om.
Jag var inte påklädd. Jag tog allt för att skyla mig.
Och han börjar skratta. Ett vansinnigt, ont skratt.
Sen sa han: "Jag kommer tillbaka." Och han gick.
Jag såg på Sharon som bara skrattade. "Pappa larvar sig bara."
Vi bytte om och han återvände.
Fortfarande med pistolen.
Han beordrade mig att lägga mig på golvet, på en sovsäck, med en kudde över huvudet.
Och det gjorde jag.
Han våldtog henne under pistolhot.
Jag var i rummet.
Vi pratade inte efteråt. Han reste sig upp och gick.
Och jag bara låg där.
Nästa morgon kom hon över till mig och gav mig en stor kram.
Hon sa: "Pappa är bara sån."
Hon sa: "Jag är okej. Du är okej."
Hon sa: "Glöm det bara."
Jag sa aldrig ett ord till någon för jag var så rädd.
Det är svårt, för det här alltid varit det mest smärtsamma i hela mitt liv.
Det förändrade mig som person.
Det förändrade min syn på världen. Det förändrade allt med mig.
Jag vet ingen annan som levt ett lika eländigt liv lika länge som hon.
Jag plågades av det faktum
att hon som barn blev sexuellt utnyttjad.
Och sen tog han henne till strippklubbar
för att uppträda och försörja honom.
Jag led med henne för det. Jag led väldigt mycket med henne.
Jag kan inte föreställa mig någon leva under de förhållandena
under en så lång tidsperiod.
Vi visste att Floyd begick sexbrott mot Sharon.
Och vi kände till hans förflutna med bortföranden, våldtäkter och våld.
Det var som alltid ett mönster.
Han hade dömts 1962 för att ha rövat bort en fyraårig flicka och våldtagit henne.
Han var en dömd pedofil.
På 1990-talet överföll han åter en kvinna.
Vi börjar se ett mönster av våld och sexuellt utnyttjande.
YNGLING DÖMS TILL 10-20 ÅR FÖR BORTFÖRANDET AV FLICKA, 4
Men när vi gick genom Floyds förflutna blev det tydligt att något inte stämde.
En FBI-agent hittar en granne
som kände Franklin Floyd på 1970-talet i Oklahoma City.
Grannen hade ett foto…
…av Floyd med Sharon när hon var fem eller sex år.
Beteendevetare säger att det är ett typiskt foto av ett utnyttjat barn
för att hon ser sorgsen ut. Hon ler inte.
Så vi tittade på tidslinjen.
Vi konstaterade att Sharon var 20 år när hon dog 1990.
Det betyder att hon föddes 1969 eller 1970.
Floyd satt i fängelse 1963-1972.
Han kunde omöjligt vara Sharons biologiska pappa.
Han hade inget barn.
Det var ologiskt att flickan var hans.
Floyd hade kidnappat förr.
När jag såg det, sa jag: "Herregud. Han hade säkert kidnappat henne också."
Vi fruktar att hon kan ha kidnappats som litet barn
och sedan varit i Franklin Floyds grepp hela den här tiden.
Han hade henne i över 15 år.
Nu visste jag att hon varken hette Sharon Marshall eller Tonya Hughes.
Men jag hade ingen aning om vem hon var, vilka hennes föräldrar var,
var hon kom från eller vad hennes riktiga namn var.
Vi visste inte.
Man mår lite illa, för man inser
att det här hemska fallet precis blev värre.
KIDNAPPNINGSOFFER MICHAEL ANTHONY HUGHES
Därför trodde vi att Michael svävade i stor fara.
Vi visste att vi måste handla fort.
Franklin Floyd hade varit på rymmen i 17 år.
Han skulle bli svår att hitta. Han var bara där ute någonstans.
Och Gud välsigne FBI-agenterna
som tog över fallet och sa: "Vi måste ta det här."
Joe Fitzpatrick kom på en plan.
I alla såna här brottsfall
är det bästa indikationen på vad någon tänker göra, är det de tidigare gjort.
Mannen hade så många alias.
Sådana personer tenderar att göra samma sak om igen.
De brukar ha ett mönster.
Jag tänkte att han använde samma alias,
att han skulle åka till samma platser som förr.
Phoenix, Florida, Georgia, Kentucky.
Så jag spärrade alla hans alias.
De varnade alla stater
där han hade tagit körkort under något av de olika namnen,
ifall han kanske försökte förnya något av dem.
Och mycket riktigt.
Han förnyade körkortet under namnet Warren Marshall
i Louisville, Kentucky.
TRANSPORTSTYRELSEN
Jag flög till Kentucky.
En FBI-agent i Louisville klädde ut sig i UPS-uniform.
Gripandet måste ske när körkortet levererades till honom.
Han skulle gripas samtidigt.
Vi överlämnade körkortet.
FBI-agenter omringade honom och tog honom i förvar.
FBI INSATSSTYRKA
Omedelbart efter gripandet åkte FBI-agenter till hans bostad.
De pratade med grannarna.
Floyd bodde i det här nergångna hyreshuset
strax öster om Louisvilles centrum i sex veckor.
Inte länge nog för grannarna att lära känna honom.
Han pratade inte med någon, vad jag vet. Han bara kom och gick.
Han pratade inte med någon, inte om familjen eller något sådant.
Ingen hade sett Michael.
Jag hörde med arbetsplatsen han jobbade på och där han hade jobbat tidigare.
Ingen hade sett Michael.
Han hade en bussbiljett från Atlanta, Georgia,
till Louisville, Kentucky, för en enda person.
Han är min son och jag älskar honom.
Jag hoppas att de hittar honom.
Dagen därpå satte jag mig med honom och frågade om Michael levde.
Han påstod att han gjorde det.
Han hade lämnat honom hos en rik person.
Inga rika personer beblandar sig med Franklin Floyd.
Allt han sa var befängt. Det var bara ännu en av hans lögner.
"JAG ÄLSKAR MIN SON AV SJÄL OCH HJÄRTA"
GRIPANDET GER INGA LEDTRÅDAR
Vid det laget var jag säker på att Michael var död.
Men det handlar om ett barn, och man hoppas att man har fel.
Vi saknar Michael.
Han är som en son för oss.
Michael, vi älskar dig.
Vi skulle hämta dig om vi visste var du är, men vi vet inte.
Det var så många gånger vi körde bil och jag såg ett barn i en annan bil
med samma hårfärg som Michael, och jag försökte se om det var han.
Men man har alltid…
Tills man får det definitiva beskedet,
har man alltid hoppet om att han kanske lever.
Det är något med honom.
Hur han ser på en, hans stora bruna ögon, som visar hur han älskar oss.
Vi älskar honom på samma vis och vill få tillbaka honom.
När rättegången närmade sig
insåg vi att ett åtal mot Floyd för mordet på Michael vore svagt.
Eftersom vi inte hade någon kropp skulle det bli svårt att vinna.
Man kan bygga upp ett mordåtal utan en kropp.
Men för en fällande dom,
måste det bevisas utom allt rimligt tvivel.
Och vid den här tidpunkten är det på håret.
Det som först verkade vara ett enkelt åtal att bevisa,
var inte alls enkelt. Det fanns hinder vi måste ta oss över.
Vi åtalade honom för kidnappningen av Michael Hughes,
bilkapning och grovt vapenbrott under bilkapningen.
vilket ökade strafflängden med minst fem år.
Vi åtalade honom även för ett andra vapenbrott
för att ha använt vapnet under genomförandet av kidnappningen.
Det innebar ytterligare 25 år.
Första gången jag såg honom var när han fördes in i domstolen.
Han hade en tom, dödlig blick.
Det var en Charlie Manson-blick.
Den skrämde mig.
Får vi se rättvisa skipas, mr Floyd?
Floyd började försvara sig själv och han var mycket aggressiv.
Han ställde dumma frågor.
Han visste att domaren kunde tillåta honom
att föra sin egen talan och ha vad vi kallar ett hybridförsvar.
Han ville berätta sin historia. Han ville prata.
Enda sättet att göra det utan att vittna, var genom att plädera inför domaren.
Han svamlade och avvek från ämnet.
Det var bara hans ego, hybris och hans narcissistiska personlighet.
Hans sociopatiska personlighet.
Jag vittnade vid rättegången om Michaels kidnappning.
Det svåraste och mest skrämmande var att möta honom i rätten.
Att vittna medan han satt där.
Jag minns hur jag i vittnesbåset
vände mig åt hans håll och stirrade honom rakt i ögonen.
För att visa: "Nu har jag dig, din jävel."
Floyd reste sig upp för att ställa en fråga till henne.
"Du bildade din uppfattning om mig och hur jag är
utifrån FBI:s information, inte sant?"
Hon sa: "Nej, den bildade jag när jag såg vilken sorts underkläder
du gav din dotter och hur du tvingade henne att klä sig.
Då bildade jag min uppfattning om dig."
Jag såg honom rakt i ansiktet och sa: "Du är hennes pappa.
Hon kallade dig pappa. Du var hennes far."
Och hans försvarare kastade sina papper upp i luften.
De kunde inte göra något.
Det var inget enkelt fall. Vi hade bara indicier.
Jag fick halsbränna av det.
Jag har aldrig förlorat i en rättegång. Aldrig.
Men varje gång, i slutet av rättegången, får man fjärilar i magen.
Domaren avkunnade domen och vi fick honom dömd på alla punkter.
OKLAHOMA-MAN SKYLDIG TILL KIDNAPPNING AV FÖRSVUNNEN POJKE
Efter att ha hållit sig undan polisen i två decennier dömdes han till 52 år,
utan villkorlig frigivning, för kidnappningen.
-Vad säger du, mr Floyd? -Åt helvete med dig och Oklahoma!
-Fan ta dig, din jävel. -Var är pojken?
Dra åt helvete!
Sen ringde en FBI-agent.
Han hade hittat rektorns pickup som Floyd stal vid kidnappningen.
De hittade foton fasttejpade under bilen.
Alla var, nästan alla var…
…obscena. Pornografi.
De tillhörde uppenbarligen Floyd för bland de här fotona
fanns några foton på Sharon som liten.
Några foton föreställde en ung kvinna vi inte hade sett förut.
OFFRETS NAMN: OIDENTIFIERAD
Man såg henne i olika grader av nakenhet och misshandlad.
Jag sa: "Han kan inte ha slagit henne så mycket utan att döda henne."
Det var omöjligt.
Vi hade stött på ännu en gåta. Vem var hon?
Man såg att hon hade linjer som visade solbrännan.
Jag sa: "De kan ha tillbringat tid i Florida, Georgia, Kentucky."
Jag skickade fotona till kontoren där och bad dem kontrollera olösta fall.
Det var verkligen en vild chansning.
FLORIDA, DEN 29 MARS 1995
En vägpatrull gör en hemsk upptäckt.
En förmultnad människoskalle.
Fyra dagars grävande ger 90 % av ett skelett,
ett bröstimplantat samt lite kläder och smycken.
När vi undersökte skallen fann vi två kulhål på baksidan
och att benet under ena ögat var knäckt.
Det var ingen naturlig död.
Här hade dödligt våld varit inblandat.
Det klassades som mord ganska omedelbart.
Vi vände oss till alla lokala poliser.
Vi kunde inte identifiera skelettet.
Ett år senare informerade FBI oss om
att de i ett annat all hade foton på en ung, misshandlad kvinna.
Vi såg att skjortan runt den misshandlade flickans hals
var likadan som den hopknutna skjortan på fotot.
Vi fick tandkort från dem
och på Jane Doe I-275, som vi kallade henne.
På så vis kunde vi identifiera skelettet vid sidan om motorvägen.
Ms Cheryl Commesso.
Under vår utredning upptäckte vi att Cheryl hade jobbat
som exotisk dansare på Mons Venus.
Polisen vill tala med alla som kände Cheryl Commesso 1989.
Efter videobandet med Cheryl och Sharon…
…skvallrades det en massa.
Alla på klubben pratade om det.
Sen dök Cheryl upp på klubben.
Hon hade ett blåmärke på kinden och en blåtira.
Hon hade märken på halsen. Man såg att hon hade blivit strypt.
Då visste jag att Warren hade gått från att vara ett stört pervo
till att bli fysisk.
Han var besatt av henne. Han ringde till klubben många gånger.
Han ställde en massa frågor om Cheryl.
Han ville veta hennes efternamn. Han ville veta var hennes pappa bodde.
Alltid när han ringde och frågade efter Cheryl
sa jag att hon inte var där och lade på.
Vi gjorde allt vi kunde för att hålla dem i sär.
Men en kort tid senare gick jag ut från klubben.
Sharons pappa var på parkeringen.
Cheryl stod vid hans bil och de grälade häftigt.
Han skrek på henne.
Han sa att han skulle döda henne.
Så jag rusade dit och gick emellan.
Då blev han arg på mig och gasade med bilen mot mig
och bilen studsade till.
Han betedde sig som att han skulle köra på mig.
Jag gick därifrån och höll om henne. Jag följde henne till sin bil.
Jag trodde att hon åkte till sin pappa.
Det var sista gången jag såg Cheryl.
Helt plötsligt måste Sharon och Warren lämna stan.
De bad mig ta in posten och se till husvagnen.
Och en kväll, när grannen tvärs över gatan
gick ut för att röka på verandan, såg grannen en man i en pickup.
Mannen stiger ur bilen och går till Sharons och Warrens hus.
Fem minuter senare kommer han ut, sätter sig i bilen och kör iväg.
Grannen kastar cigaretten och går in. Han sa: "Plötsligt hörde jag en smäll."
Han såg ut och såg ett stort…
Rakt genom vagnens mitt. Köksspisen bokstavligen flög genom…
Det snackades vid poolen och brevlådan, och folk sa…
att Warren hade anlitat någon eller tvingat någon…
…att bränna hans husvagn.
Nu visste vi varför Floyd hade så bråttom från Florida.
Han flydde för att han hade dödat Cheryl Commesso.
Floyd visste att polisen skulle söka efter
en man, hans dotter och hennes barn.
De skulle inte söka efter en man, hans fru och deras barn.
Därför stannade de till och gifte sig.
Historien om Floyds brottsliga liv täcker halva landet,
från Oklahoma, där hans fru hittades död,
han kidnappade sin son och rövade bort en rektor,
till den här snårskogen, nära Interstate 275,
där man hittade Cheryl Commessos skelett.
Förre kriminalutredaren Mark Deasaro säger att Floyd mördar igen om han släpps fri.
Han är en sociopat och ett rovdjur.
Floyd åtalades för mord på Commesso.
FOTON LEDER POLISEN I TVÅ STATER TILL EN OCH SAMMA MAN
Jag tyckte att vi hade ett bra fall bevismässigt,
även om de flesta var indicier.
Det var överväldigande att vi kunde placera båda två där.
Vi kunde koppla samman dem. Någon hade sett dem bråka.
Franklin Floyd riskerar dödsstraff för mordet på en nakendansös från Tampa.
DOMSTOL
Utredarna bad mig att identifiera några foton.
Det finns ett foto med Cheryls kropp på den där madrassen.
Den där smutsiga, äckliga madrassen
på hans bäddsoffa i vardagsrummet.
Jag var i den där mannens hus minst sju gånger i veckan.
Och varje gång, varje dag, var soffan utfälld.
Det gick inte att missta sig.
Det var samma madrass.
Jag visste. Jag var…
Ja.
Floyd var redan dömd till 52 år.
Men nu hade jag chansen att få Floyd dömd för mord.
Ett brott som kan ge dödsstraff.
Franklin befanns skyldig till mord.
MAN FÄLLD FÖR MORDET PÅ "JANE DOE"
Han dömdes till döden.
TROTS DÖDSDOMEN FÖRBLIR MÖRDAREN ARROGANT
Det känns bra att höra domen.
Det kändes bra att veta att Floyd skulle vara någonstans
där han inte kunde skada någon.
Den tråkiga aspekten var, även efter rättegången,
att jag inte var Michael… Var kroppen fanns.
Det var en märklig slump att man hittade fotona
och att han slutligen blev dömd för ett mord.
Det var inte mordet vi ville,
men jag tror att alla poliser har något i karriären som dröjer kvar.
Jag tog ett foto på Michael Anthony Hughes
och tejpade fast det på min dator så att jag tvingades att se det varje dag.
Det gav mig hopp.
Det var en tanke som fick mig att fortsätta varje dag.
Det här måste få sin lösning. Det kommer att hända. En dag.
Det hängde kvar när jag slutade.
När jag städade ur mitt kontor tog jag till sist ner fotot.
Och gick i pension.
Under mina 27 år på FBI har jag löst nära nog alla mina fall.
Två av dem som var olösta när jag gick i pension
var sökandet efter Michael och identifieringen av Sharon.
År 2002 skickade en vän ett foto till mig och sa: "Du måste kolla på det här."
Fotot kom från Doe-nätverket. En webbsajt med försvunna personer.
Det var ett foto på en liten flicka
som satt i knäet på mannen som skulle föreställa hennes pappa.
I bildtexten stod det att hon hade blivit kidnappad
och vuxit upp som hans dotter
innan han gifte sig med henne och dödade henne.
Jag sa: "Herregud."
Men sen ju mer man såg på fotot, ju mer man såg på henne,
desto tydligare blev det att något var fel.
Jag sa: "Jag måste gräva i det här."
Den förste jag pratade med var Joe Fitzpatrick.
Han sa att han hade två fall han hoppades lösa.
Vem var Sharon Marshall och vad hände med Michael Hughes?
Fast han var lite skeptisk mot att prata, märkte man att det här var oavslutat.
Fallet betydde något för Joe.
Han var väldigt påverkad av flickan på fotot.
Det var hon.
Det var Sharon.
Det var godheten.
Det var hur folk pratade om henne.
Det var hennes bedrifter.
Det var den här fina, unga kvinnan som var fångad i ondska.
Och hon hade blivit bortglömd.
Jag sa: "Det här är större än bara en kriminalartikel."
Jag ville göra allt i min makt för att klarlägga Sharons identitet.
Jag tyckte att det var mycket viktigt och kände: "Vet ni?
Vi skriver en bok."
Den ende som visste hennes identitet var Franklin Floyd.
Jag sa: "Jag gör ett försök och ser om jag får intervjua Franklin Floyd."
Jag åker ner och leds in i det lokala fängelset.
De förde Floyd till mig i ett förhörsrum.
De tog med all dokumentation om honom.
Det stod ett par polisassistenter vid hans sida.
Men sen gick de.
Nu är det bara han och jag.
Vi börjar prata.
Låt mig omformulera det. Han började prata och slutade aldrig.
Han trodde att jag kanske kunde hjälpa, och göra mer än advokaterna.
Om jag berättade hans version skulle han släppas.
Du får veta mycket om mig efter hand. Jag struntar i vad du skriver.
Jag hjälper dig att berätta sanningen.
Här gick jag in i huset där min mamma lämnade mig.
Franklin Floyd föddes 1943.
Hans pappa dog. Han hade syskon.
Mamman kunde inte ta hand om honom och skickade honom till ett barnhem.
Där hade han en besvärlig tillvaro.
Ett tortyrliknande ställe. Den gamla kvinnan skållade mina händer.
Sen drämde hon mitt huvud i skåpet.
De slog mina fötter. Jag kunde inte gå, så svullna var de.
Jag förstod hur han hade skapats. Jag såg hur formen hade blivit till.
Pojkar våldtog mig, slog mig. De gjorde mig till sin slav och sådant.
När de badade mig, körde vissa pojkar upp två fingrar.
De kunde göra det för jag var liten.
När han fyllde 18 hade han svåra psykiska problem.
När jag rymde tog jag värvning. Jag drev landet runt.
Jag blev tvungen att stjäla vart jag än kom.
Sen anklagades jag för brott och hamnade i fängelse, utnyttjades.
Jag har dömts för övergrepp, våldtäkt och kidnappning.
Men de hade inga bevis. Det vet du väl?
Han förnekade alla specifika brott.
De har inga bevis, vittnen eller något som visar
att någon sett mig fota någon med särade ben.
Fattar du inte vad jag säger?
Jag frågade om Sharon, men han vägrade prata om det.
Samma sak med Michael. Han ville inte erkänna någonting.
Jag sa: "Var fick du Sharon?"
Han sa: "Ingenstans. Hon följde bara med mig."
Hör på… Hon var en raring.
Och hon var så smart.
Och… Hon älskade mig villkorslöst.
Han nekade till allt. Han nekade till att ha dödat Sharon.
Till att ha kidnappat henne och dödat Michael.
Han nekade till mordet på Cheryl Commesso.
Mitt enda utbyte av mötena med Floyd var att han var psykotisk.
Som undersökande journalist försöker man hitta sanningen.
Det var frustrerande att avsluta boken utan att veta vem hon var.
Vid den tidpunkten var boken klar. Den hade publicerats.
Matt Birkbeck intervjuade Franklin Floyd i fängelset.
Floyd kidnappade Sharon som barn och sitter nu i dödscell.
Matt Birkbeck skrev boken A Beautiful Child
som berättar hur, mot alla odds,
flickan känd som Sharon blomstrade i skolan.
När boken gavs ut uppmärksammades den på ett par webbsajter,
Doe Network och Websleuths. De drivs av amatördeckare.
Man såg hur det växte organiskt. Man såg olika trådar, de pratade om det.
Vem är Sharon Marshall? Flickan som försvann i Utah?
Kan hon vara den försvunna flickan i Toronto?
Det bara växte och växte.
Jag fick allt fler mejl med tiden.
Personer i USA, i Kanada och på andra kontinenter.
Efter mellan sex och tolv månader
försökte personer jorden runt ta reda på vem flickan var.
Många var frustrerade.
"Matt, kom igen! Jag läser boken. Vi trodde att du hade löst det."
Men jag hade inte löst det. Jag svarade på alla mejl.
Jag skrev: "Jag gjorde det här i hopp om att vi kunde få fram hennes identitet."
Det gav några riktigt bra ledtrådar, men vi kunde inte pröva dem.
Men plötsligt 2005, nästan ett år efter publiceringen,
gjorde vi ett genombrott. Jag fick ett anonymt mejl.
Det stod: "Skulle dna från Sharons dotter hjälpa dig?"
Jag heter Megan.
Jag är Sharons biologiska dotter.
Jag har alltid vetat att jag är adopterad,
men tyckte inte att det var något konstigt förrän jag upptäckte Matts bok.
Då blev det mycket större än att bara vara adopterad.
Ju mer jag fick veta, desto argare och sorgsnare blev jag över allt.
Det har varit en känsloprogression sedan dess.
Sedan jag fick veta det här har jag känt en allt större ilska, sorg
och förvirring över hur jag borde känna.
Jag vet inte vad jag känner. Jag vet att jag är arg,
men jag vet inte på vad eller varför.
Jag försöker fortfarande förstå och bearbeta allt.
Jag fick veta mycket om hennes liv jag inte vill tänka på.
Ingen flicka ska behöva gå genom det där.
Inte med främlingar och ännu mindre med sin pappa,
eller fadersfigur eller vad fan han var.
Det är det jag inte vill tänka på.
Jag gick tredje året i gymnasiet när min moster upptäckte Matts bok
och berättade för mamma om den.
Jag minns att vi åkte hem från ett glasställe
när mamma sa att det inte var hela historien
att min biologiska mamma hade dött i en bilolycka.
Ett par kom in på ett åklagarkontor och sa att de inte hade råd med fler barn.
"Ordnar ni någon som kan adoptera?"
Vi kom in och såg Clarence och Tonya sittande vid bordet.
Han ville bara få det överstökat. Han ville ha pengar.
Han styrde hela samtalet med henne.
Så jag var lite skeptisk.
Men jag kände att Gud sa: "Det är meningen."
Sex veckor senare föddes Megan.
Vi kom till sjukhuset och hon hade redan fött.
Hon låg i sängen. Jag gick in. Det var bara hon och jag.
Jag sa: "Vill du se henne?" Hon sa: "Nej, det klarar jag inte."
Jag tänker tillbaka på den dagen. Varför sa hon inte mer?
Varför sa hon inte: "Jag behöver hjälp."
Varför, när vi var ensamma och möjligheten fanns, sa du inte:
"Hjälp mig."
Ingen skulle få veta det. Det var bara hon och jag där.
I samma sekund som Floyd kom in var det över. Samtalet var över.
Jag brukade… Jag gör det än ibland.
Jag tar fram mina bebisbilder på nätet
och foton av Michael och Sharon och jämför allihop.
Kinderna och näsan har jag definitivt fått efter henne.
Jag har samma naturliga hårfärg som hon. Så jag ser definitivt mig själv i henne.
När man växer upp vill man veta vem man är lik.
Hur man kommer att se ut som stor.
Släktens historia.
Och sen kommer man in i tonåren som flicka.
Jag vill veta var jag kommer från.
År 2010 eller 2011 gjorde jag ett dna-test.
Förhoppningen var att kunna hitta andra släktingar.
Det var spännande.
Potentialen att hitta andra fanns.
Sharon hade varit gravid tre gånger.
Först barnet i high school som skulle adopteras bort, sen Michael
och det här tredje barnet som adopterades bort i New Orleans, Megan.
Med det dna:t och vetskapen om att det matchade
betydde att en helt ny värld av möjligheter öppnade sig.
Och då kom Nationella centrat för saknade och utnyttjade barn in i bilden.
ALEXANDRIA, VIRGINIA 2011
År 2011 ärvde jag en mycket tunn ärendeakt
om en flicka vid namn Sharon Marshall.
Jag hade inte mycket att gå på.
När jag hade läst boken, med min lilla akt, kom jag inte längre.
Jag hade ingen polishjälp,
men Joe Fitzpatrick hade haft en stor roll i allt.
Han berättade att fallet inte hade aktiv status hos FBI,
att man aldrig hade öppnat en utredning.
Han kunde bara jobba med utredningen
i samband med kidnappningen av Michael Hughes.
När Joe sa att han skulle hjälpa mig blev jag överlycklig.
När jag fick samtalet från Centrat för saknade och utnyttjade barn
blev jag glad över att kunna återuppta utredningen.
Det här var ouppklarat.
Det här var något jag hade gjort stora framsteg med,
men jag fick inte chansen att knyta ihop säcken före pensionen.
Det gav mig lite hopp.
Men vi behövde ett nytt försök med Franklin Floyd.
Han satt i dödscell. Han hade alla svaren.
Vi måste förhöra honom igen.
Det ringde från Centrat för saknade barn. Det var en Ashley Rodriguez.
Jag började gräva i utredningen och försökte studera Floyd.
Han är min måltavla, och jag vill veta allt jag kan om honom.
Jag sa: "Han kommer att ljuga nåt förskräckligt.
Om du får ut ett sant ord, har du tur."
Jag var inte optimistisk.
Men det var sista utvägen.
Så FBI åkte till Florida för att förhöra Franklin Floyd.
Jag ville ha svar på tre frågor.
En var: "Vem är Sharon Marshall?"
"Vad hände med Michael?" Och: "Var du ansvarig för Sharons död?"
Så jag fokuserade på den första om vem hon var.
För den är lätt att besvara.
Han vill kanske inte svara, men han erkänner inte mord.
Och han vägrade prata om det.
Han började sluta sig och han började mala på.
Vi hann inte ens säga FBI innan han började mala.
Han trodde vi var hans advokater.
Han satt ner. Vi stod upp under hela hans 45 minuter långa harang.
Till slut sa jag: "Vi är inte dina advokater."
Han sa: "Vad är ni då för jävlar?"
Jag sa: "Vi är från FBI."
Han knyckte på nacken och sa: "Vad vill ni?"
"Jag ska öppna utredningen om Michael Hughes på nytt."
Han sa: "Lägg hellre ner den."
"Det gör vi inte."
Jag sa: "Du ville att han skulle bli din nya Sharon.
Sharon är död. Det här är din nya Sharon. Michael ska ersätta henne."
Jag fortsatte prata och då började han gråta.
Han var känslosam och det är en öppning i mina ögon.
Scott slog till bordet tillräckligt för att få hans uppmärksamhet.
"Hur dödade du honom, Floyd?" Hans krokodiltårar flödade.
Jag höjde rösten: "Hur dödade du honom?"
Han ser på mig och säger: "Gör inte så." Då drämmer jag knytnäven i bordet.
"Hur dödade du honom, Floyd?" Tårflödet avstannar.
"Han fick två skott i bakhuvudet för att det skulle gå fort."
Ni har inte med att göra var han finns.
I över 20 år har ingen vetat vad som hände med pojken,
men nu tror sig FBI ha vissa svar.
Tårar och sorg hos en familj som abrupt miste ett barn.
Fader, hälsa till honom. Ge honom en kram och en puss.
Vi kommer att träffa honom igen.
Det gör ont att mista ett barn.
Han var nästan vårt barn.
Adoptionshandlingarna var nästan klara.
Han kidnappades innan vi hann bli klara.
Alla ungarna såg honom som en bror.
Alla såg honom som en av våra.
FBI säger att den misstänkte i ett 20 år gammalt kallt fall
har erkänt mord.
Floyd säger att han begravde pojken nära gränsen mellan Oklahoma och Texas.
Vi var där ute i två dagar.
Vi grävde och silade i två dagar. Vi hittade ingenting.
Vi gav 110 procent.
Men vi hittade inget.
Jag ville ändå veta vem Sharon Marshall var.
Och han nappade.
Delvis för att Floyd älskade att prata om sig själv.
Det var lustigt. Han hoppade mellan olika historier.
Och plötsligt börjar han prata om hur…
Hur snygg han var och att han hade busschaufförsuniform.
Han är i Cherryville, North Carolina, och…
Han var världens bästa busschaufför.
Han berättar att han träffade en tjej, Sandy.
Myndigheterna hade precis tagit hennes tre barn.
Och Scott ställer en alldeles lysande fråga.
Han sa: "Vad hette du på den tiden?"
Han sa Brandon Cleo Williams.
Det hade vi aldrig hört förut.
Och när han sa det namnet, gav han oss något.
Inte nog med det, han går ännu längre och ger oss personen han har träffat.
Hur de gifte sig.
Han gav oss datumet.
Han kunde säga döttrarnas namn och var döttrarna föddes.
Jag sa: "Vem är äldst?" Han sa: "Det är henne ni frågar om."
"Var föddes hon?" "Livonia, Michigan."
"Hur vet du det?" "Jag såg födelsebeviset."
Han säger: "Det är flickan ni frågar om."
Jag frågade honom: "Vad hette den äldsta flickan?"
Han säger: "Suzanne Sevakis."
När de berättade om hennes identitet, satt jag bara där och…
Jag var inte i trans. Jag bara…
Bara så glad.
Jag grät nästan när jag sa det till Matt.
Tusan också.
Han säger: "Vi vet vem hon är." Han säger att hon heter Suzanne Sevakis.
Jag bara…
"Herrejävlar!"
Lättnad är inte ordet, men jag kände något sådant.
Det var över. Vi vet vem hon är.
FÖDELSEBEVIS
Nästa dag får vi födelsebeviset.
På födelsebeviset står hennes föräldrars namn.
Sandra Brandenburg och Clifford Sevakis.
Båda lever förresten än i dag.
FBI knackade på.
De visade ett foto av Susie.
Jag sa: "Det är min dotter. Vet ni var hon är?"
Hon var väldigt smart.
Väldigt tramsig.
Och väldig snabbtänkt.
Jag var 18 när jag blev gravid och 19 när hon föddes.
Jag var 17 när jag började dejta.
Cliff och jag gick på high school ihop.
Hon var två år yngre än jag.
Men hon var smart och rolig.
Och jag var så förälskad.
Vi var ett par genom hela high school.
Vi gifte oss när vi slutade high school.
Jag blev gravid ett par månader efter bröllopet.
Jag var glad.
Jag var lycklig.
Jag längtade tills bebisen skulle komma.
Han var i Vietnam när hon föddes.
Det var svårt.
Jag hade permis en vecka.
Då träffade jag Suzanne första gången. Hon var sex månader.
Hon var en vacker liten kerub.
Jag var stolt.
Ens hjärta växer när man får barn.
Men när jag åkte till Vietnam, lämnade man resten av världen bakom sig.
Det blir hela ens värld.
Jag var förändrad när jag återvände och hon träffade en annan kille.
Sandy sa att hon ville skiljas.
Jag hade börjat träffa en annan man,
och jag blev gravid med Allison och Amy.
Men vi skilde oss.
Jag flyttade med flickorna till en husvagn i en husvagnspark.
Området låg liksom på en kulle.
En tornado kom från ingenstans och välte min husvagn.
Efter tornadon fick jag vad man i dag kallar PTSD.
Jag minns…
…hur jag vid ett tillfälle satt i ett hörn av vardagsrummet på golvet.
Flickorna sa "mamma", men jag kunde inte röra mig.
Jag gick till socialtjänsten, för jag trodde att man fick hjälp där.
De tog barnen.
Jag minns att jag gråtande sa:
"Det är inte säkert. Jag kan inte ta hand om dem."
Kvinnan på socialtjänstkontoret sa: "Gå till kyrkan. Då känns det bättre."
Socialtjänsten ringde mig och sa:
"Vi vill adoptera bort alla tre till samma familj.
De är fästa vid varandra. Vi vill inte skilja dem åt."
Jag fick välja mellan att adoptera alla eller ge upp alla tre.
Det var jobbigt. Jag ägnade en hel helg åt…
…att dricka för mycket och tänka för mycket på saken.
Vid den tidpunkten bodde jag hos mina föräldrar.
Jag var arbetslös. Jag var 23 år, tror jag.
Jag trodde inte att jag skulle vara någon bra förälder.
Jag mådde fortfarande dåligt efter Vietnam.
Jag vet att jag grät när jag kom till kyrkan.
För jag grät oavbrutet. Jag kunde inte sluta.
Då träffade jag honom.
Han kom och satte sig ner.
Han började prata med mig med en lugn röst.
"Vad är det? Gud skickade mig för att hjälpa dig."
Han sa: "Vi hämtar dina barn.
Vi gifter oss och jag tar hand om dig och barnen. Allt ordnar sig."
Sen när vi var tillsammans, gjorde han skrämmande saker.
När jag insåg vilken situation jag hade hamnat i, visste jag ingen råd.
Han hade alltid en kniv på sig.
Han rörde handen mot där kniven fanns och sa:
"Tror du att du ska lämna mig?
Glöm det."
En gång behövde jag köpa blöjor åt flickorna.
Jag skrev en check utan täckning på 7-Eleven.
Så jag fick fängelse i 30 dagar.
Det var då han tog mina barn.
Jag gick direkt till polisen och sa att han hade tagit mina barn.
Polisen sa: "Är du gift med honom?" Jag sa: "Ja."
Polisen sa: "Då är det en civil fråga. Det får du lösa själv."
Jag blev allt högljuddare,
och de förde ut mig från polisstationen.
Någon gång, jag vet inte när,
hade han lämnat Allison och Amy på ett barnhem för föräldralösa.
Han tog Susie och stack.
Man kan inte backa bandet och säga: "Om jag inte…"
Om jag hade hittat något sätt att få hjälp
att ta mig ur den situationen, hade det aldrig hänt.
Jag skulle vara hennes mamma och skydda henne från monstret.
Det gjorde jag inte.
Jag är väldigt arg på Sharons mamma.
Jag tror inte en sekund på
att hon inte kunde hitta sitt barn för att det hände förr i tiden.
Jag blev bortrövad 1976.
Under nästan fem års tid kontaktade min mamma alla.
Hennes senator, borgmästaren. Hon var med på tv.
Hon gjorde allt hon kunde.
Och hon var ingen förmögen person,
men hon lade alla pengar hon kunde på att leta efter mig.
Min mamma gjorde allt, och jag vill bara veta varför.
Varför ansträngde hon sig inte mer?
Jag ska vara ärlig. Jag kontaktade hennes mormor.
Det gick inte bra. Hon har en "jag bryr mig inte"-attityd.
När man kontaktar någon och de inte visar något intresse,
då känner jag…
Bryr du dig inte? Vill du inte veta? Hurdan människa är du?
Jag har problem med det.
När jag var i Tulsa 2003 besökte jag kyrkogården.
Jag tänkte: "Vore det inte coolt att komma hit och byta ut gravstenen?"
Det stod bara "Tonya" på den. Det kändes inte bra.
När vi fick veta hennes identitet, bestämde vi…
Jag pratade med Megan. Jag sa: "Nu gör vi det här."
Matt ville veta vad jag tyckte att det skulle stå på gravstenen.
Jag tänkte: "Jisses, vilket stort ansvar."
Hon berörde många i sitt liv, och jag ville se till
att den visade att hon betydde mycket för många.
DEN 3 JUNI 2017
Fader, tack för denna möjlighet.
Jag ber att du ska skänka tröst, styrka och hjärta till de församlade.
Inte bara som är här, utan alla var de än må vara.
Här har vi henne.
Hon var bara 20 år när hon dog 1990.
Men inte förrän i juni 2017 kunde vi byta ut hennes gravsten,
och äntligen skriva hennes riktiga namn.
Hon var sinnebilden av en vän för alla.
Den förnuftiga rösten och ett stödsystem för andra,
vilket är helt galet för hon fick inget sånt där hemma.
Och hon gjorde det med sådan värdighet.
Hon fick äntligen den minnesceremoni hon förtjänade.
För mig satte det ett semikolon där.
Hon fick äntligen ro.
Men hon lever vidare i mitt hjärta.
När det är min tur, kommer kanske punkten också på plats.
Det var vackert. Det var underbart att få veta vem hon var.
Jag tänkte:
"Jag har dig, tjejen."
Bland det som påverkat mig mest är att hon aldrig visste vem hon var.
Att få träffa personerna som var en del av hennes liv har hjälpt mig.
För alla hade så positiva minnen av henne.
Man får känslan av att hon ibland
gjorde det mesta av det liv hon fick.
Jag var glad att…
…vi satte hennes namn på gravstenen. Det är hon.
Det var viktigt för oss alla.
Det här var den hon var. Hennes riktiga pappa, hennes dotter.
Och här vilar hon, och det här var hennes riktiga namn.
SEVAKIS, SUZANNE MARIE DEN 6 SEPT. 1969 - DEN 30 APR. 1990
HÄNGIVEN MAMMA OCH VÄN
Tack, sheriffen.
Jag har så många nya relationer och mer familj än jag behöver.
Jag hoppas att jag kan bli en hälften så bra mamma som hon var och ville vara.
När jag blev förälder blev min respekt för min biologiska mamma ännu större.
För hon lämnade bort två barn, om inte fler,
för att hon visste att det var bättre för barnen.
Min son heter Michael. Han är döpt efter min bror.
Michael fick inte leva färdigt, och jag ville låta namnet leva vidare.
Det jag kan… Jag kan inte prata med Suzanne, men jag kan prata med Megan.
Det är jag tillfreds med.
Jag försöker förstå mig själv,
men jag vet att den här berättelsen kommer att hjälpa någon.
Jag måste bara förstå alla pusselbitarna och hur de har format mig.
Sen kommer jag att kunna berätta.
Jag vet att om hon hade fått chansen,
hade hon blivit en sådan person
som lyckas komma över det som hände henne.
Om hon bara hade kommit bort från honom, hade hon blivit en enastående överlevare.
Hon hade så stor potential.
Hon hade något att erbjuda världen.
Hon hade verkligen en gåva och…
…så ska jag alltid minnas henne.
TILL KÄRLEKSFULLT MINNE AV SUZANNE MARIE SEVAKIS
OCH MICHAEL ANTHONY HUGHES
Om du eller någon du känner upplevt sexuellt våld.
finns information på www.wannatalkaboutit.com
Undertexter: Jessika Johansson