Downloaded from YTS.MX
UN DOCUMENTAR NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Era noapte târziu în Oklahoma City, în aprilie 1990.
Doi sau trei tipi erau într-un camion, pe drum.
Au văzut un fel de resturi.
Apoi, s-au uitat în lateral, unde era un cadavru.
Părea a fi o tânără, o femeie cu părul blond.
Au chemat o ambulanță.
A fost dusă repede la spital,
iar soțul ei, Clarence, a apărut până la urmă.
A spus că o cheamă Tonya Hughes, că e stripteuză în Tulsa
și că au un băiat mic pe nume Michael.
FĂRĂ VIZITATORI
Era mult mai în vârstă
și era un tip cam ciudat.
În timp ce o examinau,
doctorii au văzut vânătăi vechi.
Au văzut răni vechi.
Era ceva în neregulă cu ea.
În cele din urmă, a murit.
Fetele cu care dansase Tonya au vrut să-i găsească familia.
Au sunat o femeie și i-au spus că fiica ei a murit.
Ea a spus: „Despre ce vorbiți?”
„Fiica mea a murit acum 20 de ani. Avea doar 18 luni.”
Și-au dat seama că nu o îngropaseră pe Tonya Hughes.
Așadar, au întrebat:
„Ce s-a întâmplat?”
„Și cine naiba e ea?”
SECRETS CLUB DE STRIPTEASE
Am cunoscut-o pe Tonya la Passions în toamna lui 1989.
Ne-am împrietenit, căci eram copiii grupului.
Așa că ne-am înțeles din prima.
Nu eram ca fetele motocicliste.
Eram genul de fete care mergeau la școală, absolveau.
Eu mergeam la facultate atunci.
Deci, aveam multe în comun.
Mi-am dat seama că era isteață.
Citea mereu. Voia mereu să învețe mai mult.
Vorbeam tot timpul.
Eram cele mai bune prietene.
Am cunoscut-o pe Tonya, apoi pe soțul ei, Clarence.
Era mai în vârstă
și aveau un fiu de doi ani, Michael.
Fiul ei însemna totul pentru ea.
Era lumea ei.
Mereu zâmbea și era fericit. O iubea foarte mult.
De câte ori îi vedeam împreună, Michael era lângă mama lui.
Nu era deloc lângă Clarence.
Am întrebat-o: „Ce-ar fi să-l ducem pe Michael la zoo?”
Și ea a zis: „Nu.”
Michael nu putea merge nicăieri
doar cu ea.
Când folosim cabine, ne vedem.
Ea avea vânătăi.
Pe tot spatele.
A zis că alunecase și căzuse, dar eu știam adevărul.
Și era rău.
Și a devenit mai rău.
A devenit tot mai rău.
Într-o zi, Tonya a venit și mi-a zis
că Clarence cumpărase o poliță de asigurare de viață pentru ea.
Era îngrozită.
Chiar voia să fugă, dar îl avea pe Michael,
iar el îl păzea.
Îl păzea foarte bine.
Cred că ea se temea că o să le facă rău ei și lui.
Și nu cred că l-ar fi putut lua pe Michael de la Clarence.
Era blocată
și nu știa cum să iasă.
Clarence m-a sunat pe 25 aprilie 1990 și mi-a spus că fusese lovită de o mașină
și abandonată în Oklahoma City.
Nu mi-a spus că plecau din oraș.
De ce să nu-mi spună asta?
Nu mi s-a părut în regulă.
Tonya Hughes a sosit după miezul nopții.
Avea o leziune intracraniană de gravitate medie.
A trebuit să fie dusă la Terapie Intensivă și tratată cum am putut mai bine,
cu lichide intravenoase, medicamente pentru a-i controla tensiunea
și pentru a controla inflamarea creierului.
Clarence mi-a spus că era la Terapie Intensivă
și că nu avea voie să primească vizitatori.
Nu aveam voie s-o văd, nimeni nu avea, dar oricum am urcat.
Atunci au venit asistenții
și atunci mi-au spus că credeau că fusese atacată.
Asistenții mi-au zis că nu fusese un accident.
Dar mi-au atras atenția zgârieturile de aici.
Parcă cineva zgâriase cu unghiile.
Mi s-a părut că fusese într-o luptă.
Era în stare bună, ținând cont de un accident auto cu victimă pieton.
Semnele ei vitale erau stabile.
Dar starea părea să i se înrăutățească
și mi se părea un mister.
Am ajuns acasă și a sunat telefonul. Erau cei de la spital.
Au spus că murise.
Avea 20 de ani când a murit.
Așa am aflat că numele ei nu era numele ei.
Numele ei nu era Tonya Hughes
și nu știam cine era atunci.
TONYA O SĂ FIU MEREU CU TINE
De asta am pus doar „Tonya” pe piatra ei mortuară.
Și nu cred că Michael era în siguranță cu Clarence.
Doctorii m-au întrebat despre boala lui Michael. Au zis că nu vorbește.
Și am zis: „Nu e vina lui.”
Atunci mi-au spus să merg la Direcția de Asistență Socială.
DAS a venit și l-a pus pe Michael în plasament.
BUN VENIT
- Uite-l! - Asta e.
- Clubul Mickey Mouse. - Da.
Trebuia să purtăm pălăria Mickey Mouse.
L-am primit pe Michael pe 1 mai 1990.
Mama lui Michael murise cu o zi înainte
și el tocmai împlinise doi ani.
Asistentul social ne-a informat
că încă se hrănește cu biberonul și că bea doar Pepsi.
Dacă îi spuneai nu vreodată…
…devenea isteric.
Stătea întins pe podeaua din ceramică
și se lovea cu capul de podea.
Ridica capul așa de sus…
Ne temeam că o să se rănească.
Era un mare haos, dar era un copil bun.
Din prima seară, nu i-am mai dat Pepsi.
Nu i-am mai dat biberonul.
Și i-am dat o cană cu lapte.
Și m-am gândit: „Frate, ce fac?”
Când scapi un bebeluș de biberon, nu e bucuros în primele nopți.
A început să se obișnuiască.
Până la finele săptămânii,
era un alt copil.
N-am crezut că voi vedea ziua când va face asta.
L-am avut pe Michael patru ani.
În primii doi ani,
a început să crească din punct de vedere emoțional, fizic, mental.
Pe toată durata pe care l-am avut pe Michael,
tatăl lui a încercat să-l recupereze.
Fiul meu e pedepsit fiindcă vrea să-și vadă tatăl.
Închis în camera lui, i-au fost luate jucăriile
și i s-a spus că tatăl lui e un om rău.
Nu putem permite scoaterea unui copil dintr-un cămin care nu e crud sau abuziv
din cauza unui scutec ud sau a unei lipse percepute de afecțiune,
pe care n-am putut să i-o dau fiului meu în perioada
în care soția mea a murit tragic.
El avea drept de vizită.
Michael a fost obligat să-l viziteze.
Nu i-a plăcut.
Îi spuneam lui Michael că trebuie să-și vadă tatăl.
Se târa sub scaunul pianului și tot spunea:
„Omul ăla rău.”
Nu era o zi bună pentru Michael, niciodată.
Să vă las cu un gând.
Familiile distruse și cruzimea față de copii dau naștere infractorilor.
Toți au presupus
că el era tatăl.
DAS-ul m-a sunat și mi-a spus
să-l ducem pe Michael să facă un test de paternitate.
Rezultatul testului a sosit
și s-a dovedit că nu el era tatăl.
Nicio legătură biologică.
DIRECȚIA DE ASISTENȚĂ SOCIALĂ
NU E TATĂL BIOLOGIC AL LUI MICHAEL
I-au anulat drepturile părintești.
Deci, vizitele s-au oprit.
În aceeași săptămână,
a venit o camionetă
și omul ăla mergea cu 10-15 km la oră.
Se uita la mine tot timpul.
Mi-am zis: „La ce se uită omul?”
Am avut o bănuială. Nu știu ce.
Am sunat la DAS și am spus:
„Puteți să-mi spuneți ce tip de vehicul conduce Clarence Hughes
sau cum arată?”
Când l-au descris, mi-am spus „Tocmai a fost lângă casa mea.”
Au spus: „Sunteți paranoică.” Eu am spus:
„Nu, chiar simt că se întâmplă ceva.”
12 SEPTEMBRIE 1994
Pe 12 septembrie 1994,
am auzit că un bărbat fusese legat de un copac în pădure,
încătușat, lipit cu bandă.
Suspectul a intrat relaxat. A cerut să-l vadă pe director.
A zis c-a venit să-și ia fiul.
A scos o armă parțial din buzunar.
A spus: „Vreau să-l iau pe Michael și tu o să mă ajuți să fac asta.”
Mi-a spus că e gata să moară.
Dacă nu-l ajutam, nu aveam să mai trăiesc.
Apoi, a intrat în clasă, amenințând directorul cu arma
și l-a răpit pe Michael de la școală, împreună cu directorul.
A spus: „O să ieșim și o să luăm camioneta ta.”
„Și vreau să mergi puțin pe un drum de pământ.”
S-au oprit până la urmă.
Directorul a fost dus în pădure,
încătușat de un copac, iar fața și gura i-au fost lipite cu bandă adezivă.
Până la urmă, după o vreme,
cineva l-a găsit și a sunat la autorități.
După ce am eliberat scena, am contactat FBI-ul.
A doua zi, agentul Phil Fitzpatrick a venit la mine în birou și s-a prezentat.
Lupți cu mai multe delicte în New York în drum spre casă
decât aici, în Oklahoma City.
Nu avem multe răpiri în Oklahoma,
dar dacă aveam o răpire, știam că vine la mine.
La răpiri, vrei să-i salvezi în primele 48 de ore.
Altfel, șansele tale scad drastic.
Prima dată, am emis un mesaj de alertă.
Toate agențiile din Oklahoma căutau un băiețel
pe nume Michael Hughes,
care fusese luat de persoana care pretindea că îi e tată…
…Clarence Hughes.
I-am scos dosarul și am văzut că în 1990,
încercase să încaseze polița de asigurare de viață a soției.
Dar numărul de asigurat pe care-l dăduse era pentru un om pe nume Franklin Floyd.
Deci, numele real al lui Clarence Hughes era Franklin Delano Floyd.
Franklin Floyd avea multe nume false.
Trenton Davis, Warren Marshall și Clarence Hughes.
Ne-am dat seama și că Franklin Floyd fusese într-un adăpost.
Asta înseamnă că ieșise din închisoare.
Așa că i-am accesat imediat cazierul.
În 1962, a răpit o fată.
A jefuit o bancă în 1963.
A fost eliberat într-un adăpost în 1972.
În 1973, a atacat o femeie.
A fost arestat, a plătit cauțiunea,
dar n-a ajuns la tribunal pentru proces.
A fost fugar de atunci și de aproape două decenii.
Aceste informații coroborate indică existența unei probleme reale.
Franklin Floyd a stat zece ani în închisoare în anii '60.
După ieșire, nu s-a prezentat la ofițerul de eliberare condiționată
și a dispărut timp de 17 ani.
Era expert în fugă și știa cum să-și ascundă identitatea.
BIROUL FEDERAL DE INVESTIGAȚII
PRIZONIER FEDERAL EVADAT
Existau semne de întrebare legate de mama băiatului,
care murise cu patru ani înainte.
Vina a început să fie aruncată pe Franklin Delano Floyd
când colegii Tonyei, de la un bar de striptease numit Passions
au mers la Poliție.
Când am aflat că Tonya a fost ucisă de un șofer fugit de la fața locului,
era probabil ca Franklin Floyd să fie vinovat.
Tipul avea să fie violent. Putea să fie dificil de prins.
FBI-UL TRASEAZĂ ISTORICUL „BIZAR” AL RĂPIRII
„EL E UN OM FOARTE PERICULOS.”
Cercetătorii comportamentali au dat șapte zile.
După șapte zile, Floyd s-ar sătura de băiat,
ar deveni o povară și l-ar ucide.
Floyd și băiatul s-ar deplasa
cu o camionetă Ford de talie mare, din 1994,
Plăcuța cu numărul QCN305, număr de înmatriculare din Oklahoma.
Tonya Hughes era mama băiatului răpit de la școala Choctaw,
dar a fost lovită de o mașină în Oklahoma City în 1990.
Pistele legate de Michael Hughes ar trebui să fie direcționate către FBI.
În 1994, a apărut o știre despre răpire.
Mama se uita la știri și a spus:
„O au sub un alt nume. Tonya nu știu cum.”
„Dar cea de la știri e Sharon.”
Și eu am zis: „Ce e? Sharon e la știri?”
„Îi iau interviu? Ce se întâmplă?”
Și mama a zis: „Nu”.
„E… Sharon e moartă.”
Am sunat la FBI, la linia de asistență și am zis:
„A fost o știre la televizor
despre o anume Tonya.”
„Știu cine e.”
„O cheamă Sharon Marshall.”
„Eram prietene la școală.”
Am cunoscut-o pe Sharon în 1984, în tabăra consiliului elevilor.
Am fost colegă cu Sharon Marshall.
Eram în programul de supradotați de la liceul Forest Park.
Sharon a făcut parte din promoția '86.
Eu am fost în promoția '87.
Timp de doi ani, mi-a fost cea mai bună prietenă.
E un liceu tipic.
Holuri periculoase, copii nebuni.
Oameni care se furișează în parcare ca să fumeze.
Mergeam la mall doar ca să căutăm băieți.
Toți aveam păr mare și haine nebunești.
Era o atmosferă normală pentru un liceu din anii '80.
Am cunoscut-o pe Sharon într-o tabără de vară.
Am fost prietene bune din prima.
Am simțit, din prima zi că o cunoșteam dintotdeauna.
Mi-o amintesc din prima zi a ei în clasă,
fiindcă toți băieții au zis: „Uau!”
Era foarte deșteaptă și era în programul armatei.
Era în clubul științific, în programul supradotaților.
Era implicată în multe.
Prietenii lui Sharon erau niște paria.
Nu eram foarte populari. Noi eram copiii talentați.
Copiii talentați nu sunt de obicei cei populari.
„Sherry, în anuarele noastre nu e loc de semnat.”
„Ești o fată foarte dulce și ciudată.”
„Rămâi așa!”
„Păstrează-ți stilul unic și fii tu însăți!”
„Te iubesc, Sharon Marshall.”
Mereu era atrasă de paria.
Așa era ea.
Liceul a fost greu pentru mine. Eram mai mic decât ceilalți.
Eram implicat în artă.
Să fii agresat, să fii numit „bulangiu”.
Era ceva normal.
Iar primii mei ani de liceu au fost luminați
doar de câțiva oameni.
Și unul dintre ei a fost Sharon Marshall.
În timpul orelor, mereu primeam un bilet:
„Bună, Ray, scumpule!”
„Sper că ai o zi bună. Te iubesc, Sharon.”
Era foarte matură pentru vârsta ei.
A fost foarte fermă din prima zi că voia să meargă la Georgia Tech
și că voia să fie inginer aerospațial.
Îmi amintesc apelul, când a sunat și țipa la telefon.
„Am reușit. Am intrat.”
„Am intrat la Georgia Tech,
am primit o bursă integrală.
Voi fi în departamentul de inginerie aerospațială.”
Era foarte entuziasmată. Era cea mai frumoasă zi din viața ei.
Era foarte fericită. Doar despre asta vorbea.
Tatăl ei a cumpărat o pagină întreagă în anuar
ca să o felicite pentru bursa de la Georgia Tech.
Tata a zis: „Păzea, Georgia Tech!”
„Bună, viitor General al Forțelor Aeriene și carieră de inginer aeronautic! Tata.”
Unii părinți cumpărau pagini întregi,
dar erau doar poze cu copii și…
De ce ar alege un tată ceva sexy pentru fiica lui?
Nu are noimă.
Tatăl ei ni s-a părut foarte sever și ciudat.
Prima oară l-am cunoscut pe tatăl ei când a adus-o pe Sharon la mine acasă.
L-a luat pe tata deoparte și a cerut un împrumut.
Și tata a zis: „În niciun caz.”
„Nu.”
Asta le-a lăsat un gust amar părinților mei.
Și aia a fost prima zi.
Mi-a spus că mama ei fusese lovită de o mașină pe un pod
și murise când era în clasa a doua.
Se ocupa de gătitul cinei în fiecare seară.
Nu avea voie să vorbească la telefon.
A zis: „Nu mă suna aici decât dacă știu în avans că suni.”
„Dar te pot suna eu.”
De îndată ce se întorcea acasă, i se auzea neliniștea în voce.
Zicea: „Bine, trebuie să închid.” Și închidea.
Îmi amintesc când a sunat și plângea în hohote
și spunea că e însărcinată.
Îmi amintesc că am fost șocată.
Am plâns când mi-a spus că e însărcinată.
Am spus: „Doamne, ce o să faci?”
A spus: „O să-l nasc. O să-l dau spre adopție.”
„Dar tati nu mă lasă să merg la facultate.”
„Trebuie, ai o bursă. Ești atât de deșteaptă. ”
„Vrei să fii inginer. Te duci.”
A zis: „Cineva trebuie să se ocupe de tati.
Cred că a distrus-o neputința de a merge la Georgia Tech,
fiindcă doar pentru asta a muncit.
Adică, doar pentru asta a muncit.
Sharon a sunat într-o zi și a zis: „Mergem în Arizona.”
A spus: „O să nasc acolo.”
Mi-a spus că-l va da spre adopție.
Că tati n-o lasă să-l păstreze.
Poliția spune că Franklin Floyd, de 51 de ani, a intrat în Indian Meridian…
De două ori, America's Most Wanted a prezentat
răpirea lui Michael Hughes.
După ediția de sâmbăta trecută, emisiunea a primit 20 de apeluri
cu informații despre locul în care s-ar afla.
Unul dintre ele va fi pontul care ne va duce la Michael Hughes.
Când Michael a dispărut, era peste tot la știri.
Și cred că atunci l-am cunoscut pe Joe Fitzpatrick.
Am stat și am vorbit cu el ore în șir.
A spus: „Jenny nu e doar moartă, dar nu e cine crezi că e.”
I-am arătat fotografiile cu Tonya Hughes.
Și a zis că era cea pe care o știa ca Sharon Marshall.
Și că acest bărbat pe care-l știam drept Clarence Hughes
era cine știa ea că e tatăl lui Sharon, Warren Marshall.
Credeau că era soția lui.
Au spus: „Sunt căsătoriți.”
Eu am spus: „Nu, e tatăl ei. Nu sunt căsătoriți.”
Au zis: „Nu, sunt căsătoriți.”
Eu am zis: „Nu. Era tatăl ei.”
Aveam un cu totul alt potret al lui Sharon.
Ne-am dat seama, după discuția cu Jenny Fisher,
că Tonya avea și ea identități false.
Am descoperit că, în 1989, cu un an înainte de moartea ei,
și-au schimbat numele.
Sharon Marshall a devenit Tonya
iar Warren Marshall a devenit Clarence Hughes.
Numele folosite au fost luate de pe pietre funerare din Alabama.
Apoi, s-au căsătorit sub numele noi în New Orleans,
așadar, acest bărbat s-a însurat cu fiica lui.
A fost incredibil.
O întrebare a dus la alta.
Poliția se întreba cu cine are de-a face.
Investigația a arătat că avea multe nume,
ca Tonya D. Hughes și Tonya Dawn Tadlock.
Dar cine era femeia aceasta și cine a ucis-o?
E o mare întrebare.
Ce s-a întâmplat cu Sharon Marshall între liceu
și până a fost găsită moartă pe marginea drumului?
Moartea ei a fost suspectă.
Dar nu exista nicio dovadă că Floyd a ucis-o.
Ce s-a întâmplat cu Sharon Marshall?
NUD
M-a contactat o dată.
Mi-a spus: „Ne mutăm în curând, mergem în vest.”
Apoi, cumva, au ajuns în Tampa.
S-a angajat ca stripteuză într-un club de acolo.
MONS VENUS NUD
Mons Venus, la sfârșitul anilor '80,
era singura destinație pentru divertisment pentru adulți.
Era cunoscut ca locul cu cele mai frumoase fete
din lume.
Nu purtam doar lenjerie.
Purtam lenjerie franțuzească uimitoare.
Purtam tot ce era mai bun.
Toată lumea venea aici.
Femei.
Sportivi.
Muzicieni.
Oameni de afaceri.
În fiecare seară, era o petrecere.
Îmi amintesc ziua în care Sharon Marshall a intrat pe ușă.
Arăta ca o păpușă vie.
Se îmbrăca într-un stil foarte inocent.
Avea un furou din dantelă.
Deci, nu umbla niciodată complet dezbrăcată ca toată lumea.
Arăta ca o fetiță.
Era foarte timidă.
Nu vorbea despre trecutul ei.
Și nu vorbea despre ea.
Dar eu și ea începuserăm să ne împrietenim.
Atunci, fetele din club mi-au spus
despre tatăl ei și despre relația lor ciudată.
Tatăl lui Sharon i-a spus că trebuie să se intereseze
de petrecerile organizate de noi
și că trebuie să-mi spună că e disponibilă.
Aici, era un club al milionarilor
iar petrecerile lor erau cele mai ușoare.
Dansai pe trei piese, nu dansai în poală.
Nu te atingea nimeni.
Și plecai de acolo cu 500 până la 1.000 de dolari.
A fost prima petrecere la care am dus-o pe Sharon.
Unul dintre bărbați mi-a spus:
„Ai face bine să o chemi pe Sharon și vreau să plece acum.”
„E în fața toaletei femeilor.”
Stătea afară, la ușă
și le oferea servicii sexuale acestor bărbați pentru 50 de dolari.
Spunea: „Tata mi-a spus s-o fac și mi-a cumpărat prezervative.”
Era dezgustător.
Nu-mi venea să cred
că un bărbat
își punea fiica în situația aceea.
Sharon nu mi-a spus că era însărcinată,
dar a devenit evident.
Relația lui Sharon cu fiul ei, Michael, era frumoasă.
Era o mamă minunată.
Era atât de legată de el.
Și, doar judecând după felul în care se uita la ea.
Cred că a fost…
A fost cel mai bun lucru care i s-a întâmplat.
Când aveam 15 ani, am început să stau cu Michael.
Era amicul meu.
DĂDACA LUI MICHAEL
Mă lovea cu capul. Cu fruntea în frunte.
Ne uitam unul la altul.
Își lua gura și făcea așa pe obrazul meu.
Era un scump.
Locuiam în Golden Lantern Mobile Home Park aici, în Florida.
Și locuiam la o stradă distanță de Sharon și Warren Marshall.
Rulota lui Sharon și Warren era normală.
Două dormitoare, o baie. O remorcă medie.
Warren dormea pe un pat-canapea în salon.
Sharon avea camera din spate.
Camera din mijloc era a lui Michael.
Nu avea pătuț. Mi s-a părut ciudat.
Avea un mic țarc.
E ciudat că nu aveau familie. Și aveau doar unul sau doi prieteni.
Sharon avea o prietenă, Cheryl.
Venea acasă la Sharon și Warren o dată până la trei ori pe săptămână.
Se îmbrăca mereu frumos și își făcea unghiile.
Era foarte drăguță.
Venea prin parcul de rulote cu Corvette-ul ei.
Era o mașină frumoasă.
Mă vedea la piscină și-mi făcea din mână.
Și, la 15 ani, când e cineva așa de frumos,
te face să te simți bine
că cineva de nivelul, clasa și eleganța ei te salută.
Cheryl era superbă.
Era italiancă.
Avea un păr lung, frumos, des și negru.
Avea privirea sălbatică, dar nu era sălbatică. Era foarte naivă.
Câștigase un concurs de frumusețe.
Și vedea Mons Venus ca pe o punte.
Spera să devină model.
Voia să fie în Playboy.
Dar apoi, am aflat că Cheryl ieșea cu Sharon și cu tatăl ei
și am devenit îngrijorată pentru siguranța ei.
Într-o seară, ne uitam la wrestling.
Warren a pus o casetă video ca să-l înregistrăm.
Și atunci le-am văzut
pe Sharon și pe Cheryl pe plajă
topless
și dansând.
Îmi amintesc că stăteam acolo și ziceam: „Aia e Sharon.”
„Își înregistrează propria fiică?”
Apoi, el și-a dat seama, „Rahat!”
„Să nu vorbești despre asta! Nu e ceva…”
„A fost o glumă,” bla-bla. Eu am zis: „Bine.”
„Da, trebuie să plec. Trebuie să fiu acasă.”
Una dintre fete mi-a spus despre clip.
Când a venit Cheryl, eram supărată pe ea.
Mi-a spus că tatăl lui Sharon a zis: „Lasă-mă să-ți fac poze.”
„Voi face această înregistrare, o voi trimite la Playboy,
iar tu vei fi vedetă.”
REDĂ
Ea a zis: „A încercat să facă sex cu mine.”
„Și eu nu am vrut să fac sex cu el.”
„Mă luptam cu el.”
„S-a apăsat un fel de buton
și a devenit foarte violent.”
I-am spus doar: „Nu te pot proteja de ei.”
„Trebuie să te ferești de ei.”
Dar, dintr-o dată, Sharon și tatăl ei au dispărut.
Nu a venit la muncă. N-a spus nimic.
Credeam că plecaseră pentru că se vorbea mult.
Și noi încercam s-o îndepărtăm de el.
Dar el nu scăpa niciodată copilul din ochi.
Și ea se temea de asta.
Și nu putea să-l părăsească pe Michael.
Jennifer Fisher nu știa ce se întâmplase cu Sharon în toți acei ani.
Am spus că atunci, nu știam ce se întâmplă.
Tatăl ei ni se părea bizar.
Într-o zi, Sharon a vrut să stau peste noapte la ei acasă.
Tata era plecat.
Mama a zis: „Doar de data asta, te las să petreci noaptea acolo.”
„Și nu-i spune tatălui tău!”
Mama m-a lăsat acolo.
Ne schimbam, ca să ne pregătim de culcare.
Ea a deschis unul dintre sertare și a scos lenjerie sexy.
Mi-a spus: „Tati îmi cumpără asta și mi-o dă.”
Am spus: „Doamne, e frumoasă! Dar, hei, de ce ai asta?”
Ea a zis: „Îmi place s-o țin aici fiindcă e frumoasă.”
Și…
El a intrat cu o armă.
Nu aveau uși în casă. Aveau perdele, dar nu și uși.
Și a intrat cu o armă.
Ne-a țintit cu ea și a zis: „Ce faceți?”
A țipat din toți rărunchii.
Am țipat.
Eram doar în lenjerie. Ne schimbam.
Nu aveam haine. Am luat totul ca să mă acopăr.
Și el a început să râdă. Un râs maniacal și malefic.
Apoi, a zis: „Mă întorc.” Și a ieșit.
M-am uitat la Sharon și ea a râs.
„Tati se prostește.”
Ne-am schimbat și s-a întors.
Încă avea arma.
Mi-a ordonat să mă întind
pe un sac de dormit și să-mi pun o pernă peste cap.
Am făcut asta.
A violat-o sub amenințarea armei.
Și eu eram în cameră.
N-am mai vorbit după aia. S-a ridicat și a plecat.
Și eu doar… Am rămas întinsă.
A doua zi, ea a venit la mine, m-a îmbrățișat strâns
și a spus:
„Așa e tati.”
A spus: „Eu sunt bine. Tu ești bine.”
A spus: „Uită de asta!”
N-am spus nimic nimănui pentru că eram speriată.
E greu pentru că, de-a lungul anilor,
a fost cel mai dureros lucru din viața mea.
M-a schimbat ca om.
A schimbat modul în care văd lumea.
A schimbat totul la mine.
Nu știu pe nimeni cu o viață așa de tristă ca a ei,
atât cât a avut-o ea.
Uram faptul că,
în copilărie, fusese abuzată sexual.
Apoi, a dus-o la cluburi de striptease,
ca să presteze și să-l întrețină.
De asta am suferit pentru ea.
Am suferit mult pentru ea.
Nu-mi pot imagina pe nimeni în condițiile alea,
atât de mult timp.
Știam că Floyd comisese infracțiuni sexuale împotriva lui Sharon.
Și știm că avea antecedente de răpire, viol și violență.
Ca de obicei, a fost un tipar.
Fusese condamnat în 1962
pentru răpirea unei fete de patru ani și violarea ei.
Era un pedofil condamnat.
În anii '90, din nou, a atacat o femeie.
Începem să vedem tiparul violenței și abuzului.
TÂNĂR PRIMEȘTE 10-20 DE ANI DUPĂ RĂPIREA UNEI FETE DE PATRU ANI
Dar, răscolind trecutul lui Floyd,
era evident că ceva era ciudat.
Un agent a venit cu un vecin
care-l cunoscuse pe Franklin Floyd în anii '70, în Oklahoma City.
Vecinul avea o poză
cu Floyd și Sharon când ea avea vreo cinci sau șase ani.
Agentul comportamental a zis că e o poză tipică a unui copil abuzat,
pentru că pare tristă, nu zâmbește.
Așa că ne-am uitat la cronologie.
Ne-am dat seama că Sharon avea douăzeci de ani când a murit în 1990.
Asta înseamnă că s-ar fi născut în 1969 sau 1970.
Floyd a fost în închisoare între 1963 și 1972.
Nu putea fi tatăl biologic al lui Sharon.
N-ar fi avut un copil.
Nu era logic ca fata să-i aparțină.
Floyd avea antecedente de răpiri.
Când am văzut, am zis: „Doamne! Probabil că și pe ea a răpit-o.”
Ne temem că a fost răpită în copilărie
și că fost ținută în custodia lui Franklin Floyd
în toată această perioadă.
A ținut-o mai mult de 15 ani.
Știu, în acest moment, că numele ei real nu era Sharon Marshall sau Tonya Hughes.
Dar nu știam cine era de fapt,
cine-i erau părinții,
de unde venise,
care era numele ei adevărat.
Nu știam, pur și simplu.
Îți vine rău de la stomac fiindcă îți dai seama
că acest caz oribil s-a înrăutățit.
VICTIMA RĂPIRII MICHAEL ANTHONY HUGHES
Ne-am gândit că Michael era în mare pericol.
Deci, știam că trebuie să acționăm rapid.
Franklin Floyd fusese fugar la nivel federal de 17 ani.
Deci, știam că va fi greu de găsit.
Era acolo, undeva.
Dumnezeu să-i binecuvânteze pe acei agenți FBI
care au preluat cazul și au decis: „Trebuie să facem asta.”
Joe Fitzpatrick a venit cu un plan.
În orice caz penal ca acesta,
cel mai bun indiciu a ceea ce va face cineva în viitor
e ceea ce a făcut în trecut.
Tipul avea multe identități false
și oamenii ca el tind să repete același lucru la nesfârșit.
Au un tipar de obicei.
M-am gândit că folosește aceleași nume false.
M-am gândit că va merge unde a mai fost.
Phoenix, Florida, Georgia, Kentucky.
Așa că i-am oprit toate numele false.
Au alertat toate statele
în care obținuse permise de conducere sub nume diferite,
crezând c-ar putea încerca să și-l reînnoiască.
Într-adevăr.
A reînnoit permisul de conducere ca Warren Marshall
în Louisville, Kentucky.
REGISTRUL AUTO
Am zburat în Kentucky
și am pus un agent din Louisville să se îmbrace într-o uniformă UPS.
Procedura de arest implica înmânarea permisului lui de conducere
și arestarea lui pe loc.
Am înmânat permisul de conducere.
Agenții l-au înconjurat
și l-au arestat.
Imediat după arestare, agenții s-au dus la reședința sa,
au vorbit cu vecinii.
Floyd a locuit în acest bloc dărăpănat,
la est de Louisville, cam șase săptămâni.
Nu îndeajuns ca vecinii să știe prea multe despre el.
Din câte știu, nu vorbea cu nimeni.
Doar intra și ieșea.
Nu vorbea cu nimeni despre familie sau așa ceva, așa că…
Nu-l văzuse nimeni pe Michael.
Am verificat la ambele firme la care era angajat atunci
și unde fusese angajat.
Nimeni nu-l văzuse pe Michael.
Avea un bilet de autobuz
din Atlanta, Georgia spre Louisville, Kentucky
pentru o singură persoană.
E fiul meu și îl iubesc foarte mult.
Sper să-l găsească.
A doua zi, i-am zis să ia loc și am întrebat dacă Michael mai trăiește.
A susținut că trăia.
A spus că l-a lăsat cu un om bogat.
Niciun om bogat nu avea legătură cu Franklin Floyd.
Au fost declarații atât de ridicole. Asta e o altă minciună.
„ÎMI IUBESC FIUL DIN TOATĂ INIMA ȘI SUFLETUL.”
NICIUN INDICIU DESPRE BĂIAT ÎN URMA ARESTULUI
În acel moment, am fost sigur că Michael e mort.
Dar e un copil și speri să te înșeli.
Ne e dor de Michael.
E ca un fiu pentru noi.
Michael, te iubim.
Dacă am ști unde să venim să te luăm, te-am lua, dar nu știm unde.
De multe ori mergeam pe drum, vedeam un copil într-o mașină
avea părul ca al lui Michael,
încercam să văd și nu era Michael.
Dar mereu,
până nu știi sigur,
există gândul că poate e încă acolo.
E ceva la el.
Înfățișarea, ochii mari, căprui, care transmit iubirea pe care ne-o poartă.
Simțim aceeași iubire pentru el și vrem să-l avem înapoi.
Cu acest caz gata pentru proces,
ne-am dat seama că să-l condamnăm pe Floyd pentru uciderea lui Michael e inutil
pentru că nu aveam un cadavru.
Ar fi fost greu de câștigat.
Poți construi un caz de crimă fără cadavru.
Dar ca să reușim să-l condamnăm…
…trebuie să dovedim dincolo de orice îndoială.
Și, în acest moment,
e la limită.
Deci, ceea ce părea un caz simplu și ușor de dovedit…
…nu era un caz atât de ușor. Aveam niște obstacole de depășit.
L-am acuzat de răpirea lui Michael Hughes,
de furtul unei mașini, de folosirea unei arme de foc,
ceea ce a adăugat un minimum de cinci ani la sentință.
L-am acuzat și de o a doua agresiune cu o armă de foc
pentru că a folosit arma de foc în timpul răpirii.
Asta a adăugat o pedeapsă de 25 de ani.
Prima dată l-am văzut când a fost escortat la tribunalul federal.
Avea o căutătură goală și cadaverică.
Căutătura aia era ca a lui Charlie Manson.
Mi-a fost frică.
Se va face dreptate, dle Floyd?
Floyd a început să se apere și a fost foarte agresiv,
punând întrebări prostești.
Știa că acest judecător îi va permite
să-și argumenteze cazul și să fie reprezentat în mod hibrid.
Voia să se ridice și să-și spună povestea. Să vorbească.
Putea face asta, fără să depună mărturie,
doar discutând cu judecătorul.
Vorbea fără sens și făcea digresiuni.
Erau doar ego, hybris, personalitate narcisistă,
personalitate sociopată.
Am depus mărturie în procesul răpirii lui Michael.
Cel mai greu și mai terifiant a fost să-l înfrunt la tribunal.
Să depun mărturie în prezența lui.
Îmi amintesc că eram în boxă,
mă uitam și mă holbam direct în ochii lui.
Și-mi ziceam: „Te-am prins, nemernicule!”
Floyd s-a ridicat ca să-i pună o întrebare.
Ți-ai format părerea despre mine
în baza informațiilor pe care ți le-a spus FBI, nu?
Și ea a spus: „Nu, mi-am format părerea despre tine când am văzut ce lenjerie
îi cumpărai fetei tale și cum o puneai să se îmbrace.
Atunci mi-am format părerea despre tine.”
M-am uitat în ochii lui și am zis: „Tu ești tati al ei.”
„Îți spunea tati. Erai tatăl ei.”
Iar avocatul lui și-a aruncat foile în aer.
Nu mai puteau face nimic.
Nu a fost un caz ușor.
Totul a fost circumstanțial.
Asta mi-a provocat arsuri la stomac.
N-am pierdut niciun caz la proces. Niciodată.
Dar de fiecare dată, la sfârșitul procesului, ai fluturi în stomac.
Judecătorul a deliberat și am câștigat toate capetele de acuzare.
BĂRBAT DIN OKLAHOMA VINOVAT DE RĂPIREA BĂIATULUI DISPĂRUT
După ce a evitat legea două decenii, a fost condamnat la 52 de ani,
fără eliberare condiționată, pentru răpirea lui Michael.
- Dle Floyd, ce părere aveți? - Du-te naibii cu Oklahoma!
- Du-te naibii! - Unde e băiatul?
Du-te dracu'!
MAREȘAL AL CURȚII SUA
Apoi, m-a sunat un agent.
Au găsit camioneta directorului, furată de Floyd în răpire.
Au găsit fotografii lipite sub camionetă.
Erau toate, aproape toate
obscene.
Pornografie.
Era clar că erau ale lui Floyd, fiindcă, printre aceste fotografii…
…erau niște fotografii cu Sharon de când era mică.
În aceste fotografii, era și o domnișoară pe care nu o mai văzuserăm.
Era dezbrăcată și bătută.
Și i-am spus „N-ar fi putut să o bată așa de tare și să nu o ucidă.”
Sigur o făcuse.
Mai aveam un mister.
Cine era ea?
Uitându-ne la ea, am observat că avea linii de bronz.
Am zis: „Ar fi putut petrece o vreme în Florida, Georgia, Kentucky.”
Așa că am trimis fotografiile la acele secții.
Am cerut să verifice cazurile nerezolvate.
Asta se numește înaintare pe beznă.
FLORIDA, 25 MARTIE 1990
Un echipaj rutier a făcut o descoperire oribilă.
Un craniu uman în descompunere.
După patru zile de săpături, s-au descoperit 90% dintr-un schelet
împreună cu un implant mamar, haine și bijuterii.
Când am examinat craniul, am găsit două găuri de glonț în spate…
…iar osul orbital era rupt sub unul dintre ochi.
Cu siguranță, nu fusese o moarte naturală.
A fost vorba de violență criminală.
S-a clasificat ca omucidere aproape imediat.
Am verificat la toate agențiile locale.
Nu am reușit să identificăm scheletul.
După un an, am fost anunțați de FBI
că aveau poze dintr-un alt caz cu o tânără care era bătută.
Când ne-am uitat la ele, cămașa înfășurată în jurul gâtului fetei
e aceeași pe care o avem înnodată.
Am făcut rost de amprente dentare de la ei și de la Jane Doe I-275…
…așa cum era cunoscută.
Și am reușit să identificăm
scheletul de pe autostradă.
Dra Cheryl Commesso.
În timpul investigației, am descoperit că Cheryl lucrase
ca dansatoare exotică la Mons Venus.
Poliția vrea să vorbească cu oricine o știa pe Cheryl Commesso în 1989.
După înregistrarea video cu Cheryl și Sharon,
au fost multe bârfe.
Toți din club vorbeau despre asta.
Apoi, a apărut Cheryl la club.
Și avea o vânătaie pe obraz, un ochi vânăt.
Avea urme pe gât
care indicau că fusese strangulată.
Și atunci am știut. Warren devenise, dintr-un pervers bolnav
un om agresiv fizic.
Era obsedat de ea.
Suna de multe ori la club
și-mi punea multe întrebări despre Cheryl.
Voia să-i știe numele de familie.
Voia să știe unde locuia tatăl ei.
De fiecare dată când suna întreba de Cheryl,
îi spuneam că nu e aici și apoi închideam.
Am făcut tot ce am putut pentru a crea o separare între ei.
Dar, la scurt timp după aceea, ieșeam din club.
Tatăl lui Sharon era în parcare.
Cheryl stătea lângă mașina lui și se certau aprins.
El țipa la ea.
A zis că o va ucide.
Așa că am fugit acolo. Am intervenit.
Apoi, s-a enervat pe mine, a ambalat motorul și mașina s-a repezit spre mine.
Se purta de parcă voia să mă lovească cu mașina.
Am plecat ținând-o în brațe,
am dus-o la mașina ei.
Credeam că se duce acasă la tatăl ei.
Atunci am văzut-o pe Cheryl ultima dată.
Brusc, Sharon și Warren au trebuit să plece din oraș.
Mi-au cerut să iau corespondența și să păzesc rulota.
Într-o noapte, vecinul de vizavi
a ieșit să fumeze o țigară pe verandă
Era un tip într-o camionetă.
A coborât din camionetă, a mers spre casa lui Sharon și a lui Warren.
După cinci minute, a ieșit, a urcat în camionetă și a pornit.
Cu țigara în mână, a intrat și a spus:
„Deodată, am auzit bum!”
S-a uitat pe fereastră și era un mare…
Chiar prin centru. Soba a trecut prin…
Unii trăncăneau pe lângă piscină, pe lângă cutia poștală
că oameni angajați sau obligați de Warren
i-au dat foc la rulotă.
În sfârșit, știam de ce Floyd plecase din Florida.
A fugit fiindcă o ucisese pe Cheryl Commesso.
Floyd știa că oamenii legii vor căuta
un bărbat, pe fiica lui și pe copilul ei.
Că nu ar căuta un bărbat, pe soția lui și pe copilul lor.
De aceea, s-au oprit și s-au căsătorit.
Viața de infractor a lui Floyd se întinde pe jumătate din țară,
din Oklahoma, unde soția lui a apărut moartă,
unde și-a răpit fiul și un director de școală,
până la acest tufiș, lângă Autostrada 275,
unde a apărut scheletul lui Cheryl Commesso.
Fostul detectiv Mark Deasaro a spus
că Floyd va ucide din nou dacă va fi eliberat.
E un sociopat și un prădător.
Floyd a fost acuzat de uciderea lui Commesso.
FOTOGRAFII CONDUC AUTORITĂȚILE DIN DOUĂ STATE LA UN BĂRBAT
Mereu am crezut că avem un caz bun, analizând toate probele.
Majoritatea au fost circumstanțiale.
A fost copleșitor că am putut s-o plasăm acolo,
să-l plasăm acolo. Că i-am plasat împreună.
Aveam martori ai certei lor.
Floyd riscă pedeapsa capitală pentru uciderea unei dansatoare.
INTRAREA LA TRIBUNAL
Detectivii m-au rugat să identific niște poze.
E o poză cu cadavrul lui Cheryl pe saltea.
Aceeași saltea murdară, scârboasă
a patului-canapea din sufrageria lui.
Mergeam la el acasă de cel puțin șapte ori pe săptămână.
Și, din acele șapte ori,
canapeaua era deschisă în fiecare zi.
Nu a existat nicio denaturare.
Era aceeași saltea.
Știam. Eram…
Da.
L-am avut pe Floyd 52 de ani.
Dar acum, am avut ocazia să-l condamn pe Floyd într-un caz de omucidere.
O crimă pentru care ar putea primi pedeapsa capitală.
A fost găsit vinovat de crimă de gradul întâi.
A fost condamnat la moarte.
Mi-a făcut plăcere să aud verdictul.
Era foarte satisfăcător să știu că Floyd urma să fie
undeva unde să nu mai facă rău.
Partea proastă a acestui caz, chiar și după proces,
e că nu știam unde e cadavrul
lui Michael.
În urma unui accident ciudat, s-au găsit acele fotografii
și el a fost condamnat până la urmă pentru omucidere.
Nu asta mi-am dorit.
Dar cred, că în cariera fiecărui polițist, rămâne ceva nerezolvat.
I-am făcut o poză lui Michael Anthony Hughes
și am lipit-o deasupra computerului meu, unde trebuia să o văd zilnic.
Asta mi-a dat speranță. Asta am făcut.
M-a făcut să merg înainte, în fiecare zi la birou…
Trebuie să nu ajungem aici. Și se va întâmpla.
Într-o zi.
Când am plecat, încă era lipită acolo.
În timp ce-mi goleam biroul ca să plec, am dezlipit poza până la urmă.
Și m-am pensionat.
În cei 27 de ani în care am lucrat pentru FBI,
am fost aproape de a închide fiecare caz.
Pe două dintre ele n-am reușit să le închid până la pensie:
găsirea lui Michael și identificarea lui Sharon.
În 2002, un prieten mi-a trimis o fotografie,
spunând că trebuie să o văd.
Era o poză cu ceea ce se numea Doe Network.
Un site de persoane dispărute.
Era o poză cu o fetiță
care stătea în poala unui bărbat care ar fi fost tatăl ei.
Și în descrierea de dedesubt, scria că fusese răpită,
crescută ca fiica lui, căsătorită cu el și ucisă.
Și am spus: „Doamne!”
Dar cu cât te uitai mai mult la poză, la ea
observai că ceva era foarte greșit.
M-am uitat la ea și am zis: „Trebuie să sap.”
Primul cu care am vorbit a fost Joe Fitzpatrick.
A spus că sperase să rezolve două mistere.
Cine era Sharon Marshall
și ce a pățit Michael Hughes?
Și, deși îmi vorbea ușor suspicios,
îmi dădeam seama că avea conturi neîncheiate.
Cazul însemna ceva pentru Joe.
Și era foarte afectat de fata din fotografie.
Era ea.
Era Sharon.
Era
bunătatea.
Era
modul în care vorbea lumea despre ea.
Erau realizările ei
și era doar o tânără frumoasă
prinsă în mrejele răului.
Și fusese uitată.
Am spus: „Asta e mai mult decât o poveste polițistă.”
Voiam să fac tot ce puteam ca să aflu identitatea lui Sharon.
M-am gândit că e foarte important și am simțit: „Știi ce?”
„Să facem cartea!”
Singura persoană care-i știa identitatea era Franklin Floyd.
Am spus: „Hai să încerc,
să văd dacă-l pot intervieva pe Franklin Floyd.”
Am mers acolo și m-au dus la o închisoare districtuală.
L-au adus pe Floyd într-o sală de interviu.
Îi aduseseră și toate dosarele.
Erau câțiva gardieni lângă el.
Apoi, au plecat.
Eram doar noi în sală.
Am început să vorbim.
De fapt, să reformulez. El a început și nu se mai oprea.
Se gândea că aș putea să-l ajut.
Să fac ceva ce avocații nu puteau.
Să-i spun povestea și să-l elibereze.
Pe parcurs, vei afla multe despre mine.
Nu-mi pasă ce scrii.
O să te ajut să spui adevărul.
Chiar aici am mers la cămin,
unde mama m-a abandonat.
Franklin Floyd s-a născut în 1943.
Tatăl i-a murit. Avea frați și surori.
Mama nu-l putea îngriji. L-a trimis la Orfelinatul Baptist din Georgia.
A avut o viață grea acolo.
Cel mai chinuitor loc…
Ca bătrâna care-mi frigea mâinile.
Apoi, îmi împingea capul în dulap.
Mă băteau la tălpi. Nu puteam merge. Se umflau.
Am văzut cum a fost creat.
Cum s-a făcut matrița.
Băieții mă violau, mă băteau,
mă făceau sclavul lor și tot așa.
Când îmi făceau baie,
unii băieți
luau două degete și le înfigeau.
Scăpau nepedepsiți fiindcă eram mic.
Până la 18 ani, avea, efectiv, probleme mintale
Când am fugit, m-am înrolat în armată, am hoinărit
și a trebuit să fur oriunde am mers.
Am fost acuzat de un delict, am mers la închisoare, am fost abuzat.
Am fost condamnat pentru molestare, viol, răpire.
Și nu aveau nicio dovadă. Știi asta, nu?
Oricând era o infracțiune anume, nega.
Nu au dovezi, martori sau ceva care să spună…
c-am făcut poze cuiva cu picioarele desfăcute.
Nu înțelegi ce spun?
Întrebam despre Sharon, dar nu voia să vorbim despre asta.
Nici despre Michael.
Nu voia să recunoască nimic.
Am zis: „De unde ai luat-o pe Sharon?”
A zis: „De nicăieri. A venit cu mine.”
Ascultă…
Era o fată drăguță.
Și era foarte deșteaptă.
M-a iubit indiferent de situație.
A negat totul.
A negat că a ucis-o pe Sharon.
Că a răpit-o. A negat că l-a ucis pe Michael.
Și a negat uciderea lui Cheryl Commesso.
N-am aflat nimic de la Floyd, în afară de faptul că suferea de psihoză.
Ca jurnalist de investigații, încerci să descoperi adevărul.
A fost foarte frustrant,
până la sfârșitul cărții, să nu aflu cine era ea.
În acel moment,
cartea era gata.
Publicată.
Matt Birkbeck l-a interogat pe Franklin Floyd în închisoare.
Floyd a răpit-o pe Sharon când era copil, e condamnat la moarte.
Matt Birkbeck a scris cartea A beautiful child
care relatează cum, în condiții vitrege,
fata știută ca Sharon a strălucit la școală.
Când a apărut cartea,
a atras atenția mai multor siteuri,
Doe Network și Websleuths.
Sunt ca niște detectivi amatori.
Apoi, s-a observat o creștere organică.
Se vedeau diferite fire.
Cine e Sharon Marshall? E fata dispărută din Utah?
Ar putea fi fata dispărută din Toronto?
Și s-au tot înmulțit.
Am mai primit e-mailuri mai apoi.
Oameni din SUA, din Canada, din străinătate.
În șase luni, până la un an,
oameni din toată lumea au încercat să afle cine e fata asta.
Oamenii erau frustrați. Spuneau: „Haide, Matt!”
„Citesc asta. Credeam că ai înțeles.”
Și nu înțelegeam.
Răspundeam la toate aceste e-mailuri.
Spuneam: „Am făcut asta cu speranța că-i vom putea descoperi identitatea.”
Am primit câteva piste bune,
dar nu le-am putut testa.
Dar, în 2005, cam la un an după publicarea cărții, am făcut un pas mare.
Am primit un e-mail anonim.
Și scria:
„Te-ar ajuta ADN-ul fiicei lui Sharon?”
Sunt Megan
și sunt fiica biologică a lui Sharon.
Am știut mereu că am fost adoptată,
dar nu m-am simțit ciudat până n-am descoperit cartea lui Matt.
Atunci, a devenit ceva mai mult decât a fi adoptată.
Cu cât aflam mai multe,
cu atât eram mai furioasă și mai tristă.
A fost o progresie a emoțiilor din acel moment.
De când am aflat despre asta, am simțit mai multă furie, tristețe
și confuzie legat de ceea ce ar trebui să simt.
Nu știu ce simt. Știu că sunt furioasă,
dar nu știu în ce privință sau de ce.
Încă încerc să-mi dau seama și să procesez.
Am aflat atâtea, încât nu-mi place să mă gândesc la viața ei.
Nimeni n-ar trebui să suporte asta.
De la un străin sau de la un presupus tată,
imaginea tatălui sau ce naiba era el.
La asta nu-mi place să mă gândesc.
Abia începusem liceul când mătușa mea a descoperit cartea lui Matt
și i-a spus mamei despre ea.
Îmi amintesc că mergeam acasă de la The Snowball Stand,
când mama mi-a spus că povestea era mai complexă
decât accidentul în care murise mama mea biologică.
Un cuplu intrase în biroul unui avocat și zisese că nu-și mai permit un copil.
„Poți găsi pe cineva care să adopte?”
Am intrat și i-am văzut pe Clarence și pe Tonya la masă.
El voia să se termine cu asta. Voia bani.
A controlat toată conversația cu ea.
Da, am fost cam suspicioasă.
Dar simt că Dumnezeu îmi tot spunea: „Asta e.”
După șase săptămâni, s-a născut Megan.
Așa că am ajuns la spital
și ea născuse deja.
Era în pat și am intrat, eram singură cu ea.
Am zis: „Vrei să o vezi?” Ea a spus: „Nu, nu pot.”
Și mă gândesc la ziua aia.
De ce nu mi-a zis mai multe?
De ce n-a zis: „Ajutor!”
De ce, când eram singure, când aveam ocazia,
nu ai zis:
„Ajută-mă!”
Nimeni nu știe despre asta. Eram doar eu și ea în camera aia.
Căci, în momentul în care a venit Floyd, totul s-a oprit.
Toată conversația s-a oprit.
Înainte…
Încă fac asta uneori.
Iau de pe internet poze cu mine din copilărie,
poze cu Michael și cu Sharon și le compar pe toate.
Văd că obrajii și nasul sigur sunt moșteniți de la ea.
Culoarea părului meu e ca a ei.
Deci, da. Cu siguranță mă văd în ea.
Când crești, vrei să știi cu cine semeni.
Cum ar trebui să arăți.
Istoricul familiei.
Apoi, devii adolescentă.
Vreau să știu de unde am venit.
În 2010 sau 2011, m-am hotărât să-mi cercetez ADN-ul.
Am făcut-o
ca să putem găsi alte eventuale rude.
A fost palpitant.
Exista potențialul de a găsi oameni.
Sharon fusese însărcinată de trei ori.
În liceu, copilul ar fi fost adoptat.
Apoi, a fost Michael
și al treilea a fost dat spre adopție în New Orleans.
Și acela e Megan.
Având acel ADN și știind că e o potrivire
însemna că se deschidea o lume întreagă de posibilități.
Și atunci, Centrul național pentru copii dispăruți și exploatați
a intervenit.
În 2011, am preluat un dosar minor…
…despre o fată, Sharon Marshall.
Nu aveam multe piste.
După ce am citit cartea,
cu dosarul meu minor, nu aveam unde să merg.
Nu aveam o unitate de poliție,
dar Joe Fitzpatrick era un jucător important în toate astea.
Mi-a povestit cum cazul fusese inactiv la FBI
și că niciun caz nu se deschisese pentru Sharon.
A reușit să ancheteze doar în legătură cu răpirea lui Michael Hughes.
Când Joe a pus cotul și mi-a spus că mă va ajuta,
am fost în extaz.
Când am primit apelul de la CNCDE,
m-a entuziasmat ideea că aș putea reveni la acest caz.
Era o treabă neterminată.
E ceva în care făcusem mari progrese,
dar nu avusesem șansa să termin proiectul fiindcă m-am pensionat.
Mi-a dat puțină speranță.
Dar aveam nevoie de încă o șansă cu Franklin Floyd.
Era condamnat la moarte. Avea răspunsurile.
Aveam nevoie de un alt interviu cu el.
Am primit un telefon de la CNCDE,
de la o anume Ashley Rodriguez.
Am început să cercetez dosarul și am încercat să studiez cine e Floyd.
El e ținta mea și vreau să știu tot ce pot despre el.
I-am spus: „O să te mintă groaznic de mult.”
„Dacă obții un adevăr de la el, ai noroc.”
Nu eram optimistă deloc.
Sincer, era ultima noastră soluție.
FBI s-a dus în Florida pentru a-l interoga pe Franklin Floyd.
Voiam răspunsul la trei întrebări.
Una era: „Cine e Sharon Marshall?”
„Ce s-a întâmplat cu Michael?”
Și: „Ai fost responsabil pentru moartea lui Sharon?”
Apoi m-am concentrat pe prima, pe cine era.
Pentru că e ușor de răspuns.
Poate nu voia să răspundă, dar nu recunoștea o crimă.
Și nu voia să vorbească despre asta.
A început să se închidă și a început să facă gălăgie.
Nici nu ne-am prezentat ca FBI înainte să înceapă.
Credea că suntem avocații lui.
L-am așezat. Stăteam în picioare și făcea gălăgie de 45 de minute.
Până când i-am zis: „Nu suntem avocații tăi.”
El a zis: „Cine dracu' sunteți?”
Am spus: „Suntem agenți FBI.”
Și-a dat capul pe spate și a întrebat: „Ce vreți?”
„Deschid ancheta în cazul lui Michael Hughes.”
A zis: „Aș aprecia dacă ai închide-o.”
Am zis: „N-o s-o facem.”
Am zis: „Voiai să fie noua ta Sharon.”
„Sharon a dispărut, el e noua ta Sharon. Michael o va înlocui.”
Am tot vorbit, apoi a început să plângă.
Era emoționat și asta era o ocazie pentru mine.
Scott a lovit masa cu palma cât să îi atragă atenția.
„Cum l-ai omorât, Floyd?” Lacrimile de crocodil îi curgeau.
Am ridicat vocea: „Cum l-ai omorât?”
A spus: „Nu face asta!”
Și, până la urmă, am lovit masa cu pumnul.
„Cum l-ai ucis, Floyd?”
S-au oprit țâșnitoarele.
„L-am împușcat de două ori în cap, ca să fie rapid.”
Nu vă privește unde e.
Timp de mai bine de 20 de ani, nimeni nu a știut ce a pățit băiatul,
dar acum, FBI-ul crede că are răspunsuri.
Lacrimi și tristețe într-o familie care a pierdut brusc un copil.
Doamne, salută-l, dă-i o îmbrățișare și apoi un sărut!
Și o să-l vedem într-o zi.
Doare
să pierzi un copil.
Era aproape copilul nostru.
Actele de adopție erau aproape terminate.
A fost răpit înainte să le terminăm.
Toți copiii l-au considerat un frate.
Toți l-am considerat unul dintre noi.
FBI-ul a zis că suspectul într-un caz nerezolvat de 20 de ani
a mărturisit crima.
Floyd a zis că a îngropat băiatul la granița dintre Oklahoma și Texas.
Am stat acolo două zile.
Două zile am săpat, două zile am analizat.
Nu a apărut nimic.
Am depus efort de 110%
Și n-am găsit nimic.
Dar tot voiam să știu cine fusese Sharon Marshall.
Și el a fost de acord.
Mai ales fiindcă Floyd adora să vorbească despre el.
A fost amuzant. Sărea, spunea multe povești.
Deodată, a început să spună ce…
Ce chipeș era și că purta costum de șofer de autobuz
în Cherryville, Carolina de Nord și…
Era cel mai bun șofer de autobuz din lume.
Ne-a spus că a cunoscut o fată, Sandy.
Statul tocmai îi luase cei trei copii.
Scott a pus o întrebare genială.
A spus: „Cum te numeai atunci?”
Ne-a dat numele Brandon Cleo Williams.
Și nu mai auzisem asta până atunci.
Când a dat numele ăsta, ne-a dat ceva.
Nu ne-a dat doar numele, ci ne-a dus și mai departe
și ne-a dat persoana pe care a cunoscut-o,
cum s-au căsătorit.
Ne-a dat data.
Ne-a putut da numele fiicelor
și locul în care se născuseră.
Am zis: „Cine e mai mare?”
A zis: „Despre ea ați venit să-ntrebați.”
„Unde s-a născut?” „Livonia, Michigan.”
„De unde știi?” „Am văzut certificatul de naștere.”
A zis: „Despre fata asta ați întrebat.”
L-am întrebat:
„Cum se numea fata cea mare?”
Și a zis: „Suzanne Sevakis”.
Când mi-au spus care e identitatea ei, am stat acolo și am fost…
N-am fost în transă. Am fost doar…
foarte încântat.
A fost cât pe ce să plâng
când i-am spus asta.
La naiba!
A zis: „Avem identitatea ei.”
Și mi-a spus că o cheamă Suzanne Sevakis.
Am zis:
„La naiba!”
Nu a fost chiar ușurare, dar e ceea ce am simțit.
Părea că s-a terminat. Știam cine este.
CERTIFICAT DE NAȘTERE SUZANNE MARIE SEVAKIS
A doua zi, am primit certificatul de naștere.
Conține numele părinților.
Sandra Brandenburg și Clifford Sevakis.
Apropo, amândoi sunt încă în viață.
A apărut FBI-ul la ușă.
Mi-au arătat poza lui Susie și am zis: „E fiica mea.”
„Știți unde e?”
Era foarte inteligentă.
Foarte glumeață.
Și foarte isteață.
Aveam 18 ani când am rămas gravidă și 19 când s-a născut ea.
La 17 ani am început să ies cu băieți.
Eu și Cliff eram la liceu împreună.
Era cu doi ani mai mică decât mine.
Dar era inteligentă și amuzantă
și eu eram topit după ea.
Am fost împreună tot liceul.
Ne-am căsătorit chiar la sfârșitul liceului.
Am rămas însărcinată la câteva luni după.
Eram entuziasmată.
Eram fericită.
Abia așteptam să vină copilul.
El era în Vietnam când s-a născut ea.
A fost greu.
Am avut o permisie de o săptămână
și am văzut-o pe Suzanne prima oară.
Avea șase luni.
Era un îngeraș frumos.
Eram mândru.
Îți crește inima când ai un copil.
Dar când am plecat în Vietnam,
am lăsat restul lumii în urmă și aia a devenit lumea mea.
Eram diferit când m-am întors și ea se vedea cu un alt tip.
Atunci, Sandy mi-a spus că vrea să divorțeze.
Începusem să mă văd cu un alt bărbat
și am rămas însărcinată cu Allison și Amy.
Dar am divorțat.
Eu și fetele ne-am mutat într-o rulotă dintr-un parc cu rulote.
Parcul de case mobile era ca pe un deal.
Tornada a lovit din senin și mi-a răsturnat rulota.
După tornadă, am avut ceea ce cred că acum se numește PTSD.
Îmi amintesc,
la un moment dat, că stăteam în colț, în salon, pe podea.
Fetele spuneau: „Mami!” și nu mă puteam mișca.
M-am dus la Asistență socială, căci credeam că așa pot fi ajutată.
Au luat copiii.
Țin minte că-i spuneam și plângeam:
„Nu e sigur. Nu pot avea grijă de ei.”
Dna de la recepție de la Asistență socială a zis:
„Du-te la biserică! O să te ajute.”
Departamentul de asistență socială m-a sunat și a zis:
„Vrem ca toate cele trei fete să fie adoptate de o familie.”
„Sunt atașate una de cealaltă. Nu vrem să le separăm.”
Mi-au dat de ales, fie să le dau spre adopție, fie să renunț la ele.
A fost destul de dur pentru mine.
Am petrecut un weekend
bând prea mult și gândindu-mă prea mult.
Pe atunci, locuiam cu părinții mei,
eram șomer.
Aveam 23 de ani, cred.
Nu credeam că voi fi un părinte bun în momentul acela.
Încă eram cam distrus după Vietnam.
Când m-am dus la biserică, plângeam,
că plângeam tot timpul și nu mă puteam opri.
Acolo l-am cunoscut.
A venit, s-a așezat
și a început să-mi vorbească cu o voce calmă.
„Ce s-a întâmplat?”
„Dumnezeu m-a trimis aici să te ajut.”
A spus: „O să-ți luăm copiii.”
„Ne vom căsători, voi avea grijă de tine și de copii
și totul va fi bine.”
După ce am devenit un cuplu, făcea lucruri înfricoșătoare.
Când mi-am dat seama de situația mea cu el, n-am știut ce să fac.
Avea un cuțit pe care îl purta tot timpul
și se întindea spre partea în care era cuțitul,
și zicea: „Crezi că mă vei părăsi?”
N-o să se întâmple.
Odată, trebuia să cumpăr scutece pentru fete.
Completasem un cec fals la 7-Eleven.
Am primit 30 de zile de închisoare.
Atunci mi-a luat copiii.
M-am dus la secția de poliție imediat
și am spus poliției că-mi luase copiii.
Poliția a zis: „Sunteți căsătoriți legal?”
Am spus: „Da”.
Poliția a spus: „E o chestiune civilă de care trebuie să vă ocupați.”
Am tot ridicat vocea
și m-au escortat afară din secție.
La un moment dat, nu știu când,
le lăsase pe Allison și pe Amy la orfelinat,
o luase pe Susie și plecaseră.
Nu te poți întoarce să spui:
„Dacă n-aș fi…”
„Dacă aș fi găsit o cale să cer ajutor.”
„Să ies din situație, atunci, nu s-ar fi întâmplat.”
Trebuia să fiu mama ei și s-o protejez de acel monstru.
Și n-am făcut-o.
Sunt foarte supărată pe mama lui Sharon.
Nu cred o clipă asta,
fiindcă asta a fost în trecut, când nu-și putea găsi copilul.
Eu am fost răpită în 1976.
Timp de aproape cinci ani, mama a contactat pe toată lumea.
Pe senatorul ei,
pe primar, a apărut la televizor.
A făcut tot ce a putut.
Și nu era o persoană bogată,
dar cheltuia toți banii pe care-i avea ca să mă caute.
Mama a făcut totul
și vreau să știu de ce.
De ce ea nu s-a străduit mai mult?
Voi fi sinceră. Am contactat-o pe bunica ei.
N-a mers bine.
E atitudinea: „Nu-mi pasă”.
Când iei legătura cu cineva și nu-l interesează
asta, pe mine…
Nu-ți pasă?
Nu vrei să știi? Ce fel de om ești?
Am o problemă cu asta.
În 2003, când eram în Tulsa și m-am dus în vizită la cimitir,
mi-am zis: „N-ar fi tare
să mă întorc să înlocuiesc piatra mortuară?”
Avea un singur nume, Tonya. Asta mă deranja.
După ce i-am aflat identitatea,
am decis și am vorbit cu Megan.
Am spus: „Hai să facem asta!”
Matt a vrut să-i spun ce ar trebui să scrie pe piatră.
Am zis: „Mamă! Mare responsabilitate!”
A influențat mulți oameni din viața ei și am vrut să mă asigur
că arăta că însemna totul pentru toți.
3 IUNIE 2017
Doamne, mulțumesc pentru ocazia asta.
Și mă rog să aduci alinare, putere, însuflețire
vieților celor de aici.
Nu doar aici, astăzi, ci oriunde ar fi.
Uite-o!
Avea doar 20 de ani când a murit în 1990.
Și abia în iunie 2017, am putut schimba piatra funerară.
În sfârșit, să-i punem numele adevărat acolo!
Era definiția unei prietene pentru toți.
Vocea de nădejde și sprijinul pentru oameni,
ceea ce e o nebunie, pentru că ea nu avea așa ceva acasă.
Și făcea totul cu atâta calm.
MAMĂ ȘI PRIETENĂ DEVOTATĂ
În sfârșit, a avut slujba de pomenire pe care o merita.
Asta a pus punct și virgulă pentru mine.
Și, în sfârșit, se odihnește.
Dar încă trăiește în inima mea.
Și când nu voi mai fi, poate acela va fi punctul.
A fost frumos.
A fost minunat să aflu cine a fost.
Țin minte doar:
„Fată, te susțin.”
M-a emoționat faptul că ea n-a știut niciodată cine era.
Să cunosc oamenii din viața ei m-a ajutat foarte mult.
Pentru că toți au amintiri pozitive despre ea.
Ai senzația că, uneori,
profita la maximum de viața pe care o avea.
Am fost încântată
că i-am pus numele pe o piatră mortuară și că e ea.
Era important pentru noi toți.
Era…
Asta era ea de fapt. Ăsta chiar e tatăl ei.
Ea e fiica lui, știi?
Aici se află, aici se odihnește
și aici e numele ei real.
MAMĂ ȘI PRIETENĂ DEVOTATĂ
Dle șerif, mulțumesc.
Am multe relații noi și mai multe rude decât aveam nevoie.
Și sper să fiu măcar pe jumătate mama care era sau care voia să fie.
De când sunt părinte, am și mai mult respect pentru mama mea biologică,
pentru că a renunțat la doi copii,
dacă nu la mai mulți,
știind că e mai bine pentru copii.
Fiul meu se numește Michael. Poartă numele fratelui meu.
N-a reușit să-și trăiască numele și am vrut ca numele să continue.
Nu pot vorbi cu Suzanne, dar pot vorbi cu Megan.
Și asta va fi de ajuns.
Încerc să mă regăsesc,
dar știu că povestea asta va ajuta pe cineva.
Trebuie să găsesc toate piesele și să aflu cum m-a modelat pe mine.
Odată ce voi ști, voi împărtăși.
Știu că dacă ar fi avut o șansă,
ar fi fost una dintre acele persoane
care ar fi putut să depășească ce i se întâmplase.
Dacă ar fi scăpat de el,
ar fi fost o supraviețuitoare uimitoare.
Avea atât de mult potențial.
Avea ceva de oferit lumii.
Chiar avea un dar și…
așa o să-mi amintesc mereu de ea.
ÎN AMINTIREA LUI SUZANNE MARIE SEVAKIS
ȘI MICHAEL ANTHONY HUGHES
Dacă tu sau un cunoscut ați fost abuzați sexual,
găsiți informații și resurse la www.wannatalkaboutit.com
Subtitrarea: Constantin Ursachi