Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
Késő estére járt Oklahoma Cityben, 1990 áprilisában.
Két-három pasas teherautóval haladt az úton.
Szétszórt hulladékra lettek figyelmesek.
És észrevették, hogy hever valaki az út mellett.
Egy fiatal szőke nő volt az.
Riasztották a mentőket.
Rohantak vele a kórházba,
ahol később megjelent a férje, Clarence.
Elmondta, hogy a felesége Tonya Hughes, sztripper Tulsában,
és van egy kisfiuk, Michael.
NINCS LÁTOGATÁS
Sokkal idősebb,
és meglehetősen fura alak volt.
Ahogy az orvosok tovább vizsgálták a nőt,
régebbi zúzódásokat találtak.
Régebbi sérüléseket.
Valami nem stimmelt.
A nő végül elhunyt.
A lányok, akikkel Tonya táncolt, fel akarták kutatni a családját.
Felhívtak egy nőt, hogy közöljék, meghalt a lánya.
Mire ő: „Miről beszélnek?
A lányom 20 éve halt meg, 18 hónapos korában.”
Megtudták, hogy akit eltemettek, nem Tonya Hughes volt.
Felmerült a kérdés:
„Mi történt?
És ki volt ez a nő?”
SECRETS FÉRFIKLUB
Tonyával 1989 őszén ismerkedtem meg a Passionsben.
TULSA, OKLAHOMA 1989
Barátok lettünk, mert mi voltunk az új lányok.
Nagyon egymásra találtunk.
Nem voltunk azok a vad, mocis csajok.
Inkább olyanok, akik suliba jártak, leérettségiztek.
Akkoriban egyetemre jártam.
Így sok közös volt bennünk.
Látszott rajta, hogy okos.
Állandóan olvasott. Mérhetetlen tudásszomj jellemezte.
Rendszeresen beszélgettünk.
Tonya volt a legjobb barátnőm.
Vele együtt a férjét, Clarence-et is megismertem.
Jóval idősebb volt nála. A kétéves fiukat Michaelnek hívták.
Tonyának ő volt a mindene.
Csak neki élt.
Michael mosolygós, boldog kisfiú volt. Nagyon szerette az anyját.
Bármikor együtt láttam őket, Michael az anyja mellett volt.
Sohasem Clarence közelében.
Felvetettem, hogy vigyük el az állatkertbe.
Tonya ellenezte.
Sehová sem vihette magával Michaelt
Clarence nélkül.
Az öltözőben láttuk egymást meztelenül.
Zúzódások borították az egész hátát.
Azt mondta, megcsúszott és elesett, de tudtam, hogy nem.
Rossz volt a helyzet.
És csak rosszabb lett. Egyre rosszabb.
Egy nap Tonya elmondta, hogy Clarence életbiztosítást kötött rá.
Rettegett.
El akart menekülni,
de ott volt Michael, akit a férje elzárva tartott.
Lakat alatt.
Szerintem félt, hogy bántani fogja őt és a fiát.
Clarence nem engedte volna el Michaelt.
Nehéz helyzetben volt,
és nem látta a kiutat.
Clarence 1990. április 25-én telefonált,
hogy Tonya cserbenhagyásos gázolás áldozata lett Oklahoma Cityben.
Egyszer sem említette, hogy elhagynák a várost.
Miért nem szólt róla?
Valahogy nem értettem.
Tonya Hughest valamivel éjfél után hozták be.
Közepesen súlyos, zárt koponyasérülést szenvedett.
Az intenzívre vittük, ahol mindent megtettünk érte:
infúzióra kötöttük, vérnyomáscsökkentőt kapott
és gyógyszereket az agyi duzzanat csökkentésére.
Clarence elmondta, hogy Tonya az intenzíven fekszik,
és nem fogadhat látogatókat.
Én sem mehettem volna be hozzá, de látni akartam.
Éppen akkor léptek be a nővérek,
és elmondták, hogy szerintük erőszakos bűntény áldozata.
Nem cserbenhagyásos gázolás történt.
Én a karmolásnyomokra lettem figyelmes, mintha valaki megkarmolta volna.
Úgy tűnt, mintha dulakodott volna.
Meglehetősen jó állapotban volt ahhoz képest, hogy elgázolta egy autó.
Az életfunkciói stabilak voltak.
Azonban hirtelen romlani kezdett az állapota, ami rejtély volt számomra.
Hazaértem, és megcsörrent a telefon. A kórház volt az.
Közölték, hogy elhunyt.
Mindössze 20 évet élt.
Így tudtuk meg, hogy nem is Tonyának hívták.
A neve nem Tonya Hughes volt,
és akkor még fogalmunk sem volt, hogy ki lehetett.
TONYA MINDIG VELED LESZEK
Ezért vésettünk csak annyit a sírkövére, hogy Tonya.
Erősen kétlem, hogy Michael biztonságban volt Clarence-szel.
A kórház Michael állapotáról kérdezett, azt mondták, hogy nem beszél.
Mire én: „Ez nem vall rá.”
Szóltak, hogy forduljak a gyámügyhöz.
Michaelt nevelőszülőknél helyezték el.
CHOCTAW, OKLAHOMA 1990
ISTEN HOZOTT
- Itt van. - Igen.
- Mickey egér klub. - Bizony.
Mickey egeres sapkát kellett húznunk aznap.
Michael 1990. május 1-jén került hozzánk.
Az édesanyja előző nap hunyt el,
nemrég ünnepelték a második születésnapját.
A szociális munkás jelezte,
hogy cumisüvegből iszik, és csak Pepsit kaphat.
Ha nemet mondtunk neki,
elkezdett hisztizni.
A földre vágta magát kint a kőpadlón,
és beleverte a fejét.
Ilyen magasra emelte…
Féltünk, hogy kárt tesz magában.
Problémás volt, de jó gyerek.
Első este elvettem tőle a kólát és a cumisüveget is.
Egy csésze tejet tettem elé.
Elgondolkodtam, hogy mégis mit művelek.
A cumisüvegről leszoktatásnál a gyerek néhány napig nyűgös.
Lassan kezdett megnyugodni.
A hét végére már…
…egész más gyerek lett.
Nem hittem, hogy eljön a nap, amikor ilyen jó kedve lesz.
Michael négy évig volt nálunk.
Már az első két évben
nagyon sokat fejlődött érzelmileg, fizikailag és mentálisan is.
Egész idő alatt, amíg nálunk volt,
az apja mindent megpróbált, hogy visszaszerezze.
Büntetik a fiamat, mert látni akarja az apját.
Bezárják a szobájába, elveszik a játékait, és azt mondják, hogy az apja gonosz ember.
Nem szabad kiemelni a gyereket egy nem bántalmazó családból
egy pisis pelenkára vagy a szeretet vélt hiányára alapozva,
amit nem tudtam neki megadni abban a rövid időszakban,
amikor a nejem elhunyt.
Volt láthatási joga.
Michaelnek láthatásra kellett járnia, amit nem szeretett.
Elmagyaráztuk neki, hogy ilyenkor muszáj az apjához mennie.
Bemászott a zongorapad alá, és azt hajtogatta:
„Gonosz ember.”
Soha nem várta a találkozást vele.
Kérem, gondolják végig!
A szétszakított családok és a gyerekek elleni kegyetlenségek bűnözőt szülnek.
Mindenki azt feltételezte,
hogy ő a gyerek apja.
A gyámügy azzal hívott fel,
hogy vigyük el Michaelt apasági tesztre.
Megcsinálták a vizsgálatot,
és bebizonyosodott, hogy nem ő az apja.
Nem volt biológiai kapcsolat.
GYÁMÜGY
NEM MICHAEL BIOLÓGIAI APJA
Megszüntették a szülői jogait.
Nem volt több láthatás.
Még ugyanazon a héten
elment a házunk előtt egy kisteherautó,
a sofőr 10-15 kilométer per óra sebességgel haladhatott.
A férfi végig csak engem nézett. Nem értettem, hogy miért bámul.
Volt egy megérzésem.
Felhívtam a gyámügyet, és megkérdeztem,
hogy Clarence Hughes hogy néz ki és milyen járművet vezet.
Amikor megadták a személyleírását, mondtam, hogy épp most járt a házunknál.
Elintézték annyival, hogy rémeket látok.
Mondtam, hogy nagyon rossz előérzetem van.
1994. SZEPTEMBER 12.
1994. szeptember 12-én
hívást kaptunk, hogy egy férfit fához bilincseltek az erdőben,
szája leragasztva.
A gyanúsított csak úgy besétált. Az igazgatót kereste.
Azt mondta, a fiáért jött.
Pisztolyt rántott elő a zsebéből.
Majd kijelentette, hogy elviszi Michaelt, és az igazgató segíteni fog benne.
Azt mondta, hogy kész meghalni. Ha nem segítek neki, én sem élem túl.
Bement az osztályterembe az igazgatóval, akire fegyvert fogott,
és elrabolta Michaelt az iskolából az igazgatóval együtt.
„Kisétálunk, és elmegyünk a kocsiddal.
A közelbe, egy földútra. Te vezetsz.”
Hamarosan megálltak. Floyd beparancsolta az igazgatót az erdőbe,
ahol egy fához bilincselte, és leragasztotta a száját szigszalaggal.
Egy idő után valaki rátalált, és értesítette a hatóságokat.
A helyszín biztosítását követően kapcsolatba léptünk az FBI-jal.
Másnap Joe Fitzpatrick ügynök bejött az irodámba, és bemutatkozott.
New Yorkban sokkal több a bűncselekmény, mint itt, Oklahoma Cityben.
Oklahomában kevés az emberrablás, de ha mégis bekövetkezik, azt én kapom.
Egy emberrablást az első 48 órában meg kell oldani.
Ha nem sikerül, az esélyeink drasztikusan csökkenek.
Első lépésként elrendeltük az eltűnt személy körözését.
Oklahoma összes ügynöksége egy Michael Hughes nevű kisfiút keresett,
akit Clarence Hughes vitt el, azt állítva magáról, hogy ő a fiú apja.
Előkerestük az aktáját, és láttuk, hogy 1990-ben
megpróbálta felvenni a felesége biztosítási pénzét.
Viszont a társadalombiztosítási szám, amit megadott, Franklin Floydé volt.
Clarence Hughes igazi neve Franklin Delano Floyd volt.
Franklin Floyd számtalan álnevet használt.
Trenton Davis, Warren Marshall és Clarence Hughes.
Azt is megtudtuk, hogy Franklin Floyd rehabilitációs központban volt.
Ez azt jelenti, hogy már volt börtönben,
ezért azonnal belenéztem a priuszába.
1962-ben elrabolt egy kislányt.
1963-ban kirabolt egy bankot.
1972-ben szabadult és rehabilitációs központba került.
1973-ban pedig megtámadott egy nőt.
Letartóztatták, letette az óvadékot, de nem jelent meg a tárgyaláson.
Azóta menekült, és közel 20 éven át szökevényként élt.
Az információk alapján komoly üggyel álltunk szemben.
Franklin Floyd tíz évet ült börtönben a '60-as években.
Miután kijött, nem jelentkezett a pártfogó tisztjénél,
és a következő 17 évben mintha köddé vált volna.
Menekülésben profi volt, és tudta, hogyan leplezze személyazonosságát.
SZÖVETSÉGI NYOMOZÓIRODA
SZÖKÖTT SZÖVETSÉGI RAB
Új kérdések merültek fel a fiú anyjával kapcsolatban is,
aki négy évvel korábban halt meg.
A gyanú Franklin Delano Floydra kezdett terelődni,
amikor Tonya munkatársai a tulsai Passions sztriptízbárból
a rendőrséghez fordultak.
Amikor megtudtam, hogy Tonyát egy cserbenhagyásos gázoló ölte meg,
elég valószínű volt, hogy Floyd követte el.
Tudtuk, hogy a férfi erőszakos és nehéz lesz elkapni.
FLOYD „BIZARR” EMBERRABLÁSAI
„NAGYON VESZÉLYES EMBER.”
A viselkedéskutatók egy hetet adtak.
Azt mondták, utána Floyd alighanem ráun a fiúra,
teher lesz számára, ezért végez vele.
Floyd és a fiú vélhetően egy 1994-es Ford kisteherautóban utaztak.
A rendszáma oklahomai: QCN305.
Tonya Hughes volt a choctaw-i iskolából elrabolt fiú édesanyja,
de 1990-ben halálra gázolta egy autó Oklahoma Cityben.
Bárki információval rendelkezik az ügyben, hívja a 842-7471-es telefonszámot!
1994-ben nagy híre volt a gyerekrablásnak, a tévé is foglalkozott vele.
Anyám a híradót nézte, és megszólalt:
„Jenny! Más néven említik, valamilyen Tonyaként, de az ott Sharon a hírekben.”
„Tessék? Hogyhogy Sharont mutatják? Interjút ad vagy mi ez az egész?”
Mire anyám azt felelte, nem.
Sharon meghalt.
Felhívtam az FBI forródrótját, és elmondtam,
hogy láttam egy tudósítást
egy Tonya nevű lányról, és tudom, hogy ki ő.
A neve Sharon Marshall.
Gimis barátnők voltunk.
CHOCTAW, OKLAHOMA 1994
FOREST PARK, GEORGIA 1984
Sharont 1984-ben ismertem meg a diáktanács nyári táborában.
Sharon Marshall osztálytársa voltam.
Tehetséggondozó programra jártunk a Forest Park Gimiben.
Sharon a '86-os évfolyamba járt.
Én a '87-esbe.
Két teljes évig volt a legjobb barátom.
Átlagos gimnázium.
Zajos folyosók, őrült kamaszok.
A diákok kilógtak a hátsó parkolóba cigizni.
Plázába jártunk, hogy fiúkat stíröljünk.
Nagy, feltupírozott haj, idétlen ruhák.
Csak a szokásos 1980-as évekbeli középiskolai hangulat.
Az egész a nyári táborban kezdődött.
Legjobb barátnők lettünk.
Az első naptól úgy éreztem, mintha régóta ismerném.
Amikor először belépett az osztályba,
a fiúknak leesett az álluk.
Elképesztően okos volt, bekerült a tisztképző programba.
Tagja volt a tudósklubnak és a tehetséggondozó programnak.
Sok elfoglaltsága volt.
Sharon barátai a kitaszítottak voltak.
Nem voltunk népszerűek. Mi voltunk a tehetséges kölykök.
A tehetséges gyerekek nem feltétlenül népszerűek.
„Sherry, a te évkönyvedben is nehéz helyet találni.
Nagyon kedves és különc lány vagy.
Maradj ilyen!
Őrizd meg egyedi stílusodat, add önmagad!
Puszi: Sharon Marshall.”
Kiállt az elnyomottakért.
Ilyen ember volt.
Számomra kemény volt a gimi. Alacsonyabb voltam a fiúknál.
A művészet érdekelt.
Majdnem megvertek, melegnek csúfoltak. Akkoriban így ment.
A másod- és harmadévemet csak néhány ember aranyozta be.
Az egyik Sharon Marshall volt.
Suli közben mindig várt egy cetli, amin az állt: „Szia, Ray bébi!
Remélem, jó napod van. Puszi: Sharon.”
Nagyon érett volt a korához képest.
Már az első naptól kezdve a Georgia Tech volt az álma,
repüléstechnikai mérnök akart lenni.
Emlékszem, amikor felhívott és visított a telefonba.
„Sikerült! Bejutottam!
Felvettek a Georgia Techre,
teljes ösztöndíjat kapok
és repüléstechnikai mérnök leszek.”
Olyan izgatott volt. Az volt élete legszebb napja.
Majd' kiugrott a bőréből. Másról sem tudott beszélni.
Az apja megvett egy oldalt az évkönyvben,
hogy gratuláljon a Georgia Tech-ösztöndíjhoz.
„Vigyázz, Georgia Tech!
Üdv, leendő légierő parancsnoki és repülőgéptani karrier. Apa.”
Más szülők is megvettek egy-egy oldalt, de a gyerekkori képeknek…
Miért választana egy apa ennyire szexiset a lányának?
Érthetetlen.
Azt hittük, hogy nagyon szigorú apja van.
Először akkor találkoztam vele, amikor elhozta hozzánk Sharont.
Félrehívta apámat, és pénzt kért tőle.
Mire apám közölte, hogy szó sem lehet róla, kizárt.
Nagyon nem volt ínyére a szüleimnek.
Ezzel indított.
Sharon azt mondta, az anyját autó gázolta el egy hídon.
Másodikos volt, amikor meghalt.
Esténként neki kellett vacsorát főzni.
Nem igazán telefonálhatott.
Azt kérte, hogy ne hívjam, csak ha előre szólok neki.
De ő felhívhatott.
Amint az apja hazaért, Sharon hangja nyugtalanná vált.
„Na jó, most mennem kell.” Azzal a lendülettel le is tette.
Nem felejtem el, amikor zokogva hívott fel,
hogy teherbe esett.
Emlékszem, hogy ledöbbentem.
Sírva közölte, hogy terhes. Azt kérdeztem: „Te jó ég, mihez kezdesz?”
Mire ő: „Világra hozom. Örökbe adom a fiamat.
Apa viszont nem enged egyetemre.”
„Menned kell, ösztöndíjad van, tökre okos vagy.
Repüléstechnikai mérnök akarsz lenni.”
„De valakinek muszáj gondoskodnia apáról.”
Összetört, hogy nem mehetett a Georgia Techre,
mert ez volt minden álma.
Mindent erre tett fel.
Egyik nap felhívott, hogy pár nap múlva Arizonába költöznek.
Azt mondta, ott szüli meg a babát, és hozzátette, hogy örökbe fogja adni.
Az apja nem engedi megtartani.
OKLAHOMA CITY, OKLAHOMA 1994
A rendőrség szerint az 51 éves Franklin Floyd bement az Indian Meridian…
Az America's Most Wanted kétszer is leadta Michael Hughes elrablását.
A múlt szombati adás óta közel 20 hívás érkezett olyan nézőktől,
akik azt állítják, tudnak a fiú hollétéről.
Az egyik ilyen tipp elvezet minket Michael Hugheshoz.
Amikor Michael eltűnt, tele volt vele a média.
Azt hiszem, ekkor találkoztam Joe Fitzpatrickkel.
Órákon át beszélgettem vele.
Azt mondta: „Jenny, nemcsak hogy meghalt, de nem is az, akinek maga hiszi.”
Megmutattuk neki Tonya Hughes fényképeit.
Ő Sharon Marshallként ismerte.
A férfit, akiről mi úgy tudtuk, hogy Clarence Hughes,
Warren Marshallként ismerte, Sharon apjaként.
Azt hitték, hogy a felesége volt. Azt mondták, hogy házasok.
„Nem, ő az apja. Nem lehetnek házasok.” Váltig állították, hogy házasok.
Erősködtem, hogy nem, hiszen az apja volt.
Nagyon különböző kép élt bennünk arról, hogy ki is volt Sharon.
Miután beszéltünk Jenny Fisherrel, kiderült, hogy Tonyának is voltak álnevei.
Megtudtuk, hogy 1989-ben, egy évvel a nő halála előtt,
megváltoztatták a nevüket.
Sharon Marshallból Tonya, Warren Marshallból Clarence Hughes lett.
A névötleteket pedig alabamai sírkövekről vették.
Ezt követően az új nevükön összeházasodtak New Orleansban,
vagyis a férfi feleségül vette a saját lányát.
Hihetetlen volt.
Egyre több volt a kérdés. A rendőrség nem tudta, kivel van dolga.
A nyomozás kiderítette, hogy több neve is volt,
például Tonya D. Hughes és Tonya Dawn Tadlock.
De ki volt ez a nő, és ki ölte meg?
Az volt a legfőbb kérdés, hogy mi történt Sharon Marshall-lal
a gimitől egészen addig, amíg holtan találták az út szélén?
A halála gyanús volt.
De nem volt bizonyíték, hogy Floyd ölte meg.
Mi történt Sharon Marshall-lal?
SZTRIPTÍZ
Egyszer hallottam felőle.
Elújságolta, hogy hamarosan elköltöznek. Nyugat felé vették az irányt.
Aztán valahogy Tampában kötöttek ki.
Sztripperként dolgozott az egyik ottani klubban.
MONS VENUS SZTRIPTÍZ
Az 1980-as évek végén a Mons Venus
volt az egyetlen hely a korhatáros szórakozásra.
Ezt a helyet mindenki úgy ismerte, ahol a világ legszebb lányai táncoltak.
Nem egyszerű fehérneműben voltunk.
Csodálatos francia fehérneműt viseltünk.
Mi voltunk a legjobbak.
Mindenki hozzánk járt.
Nők.
Sportolók.
Zenészek.
Üzletemberek.
Minden estét buliként éltünk meg.
TAMPA, FLORIDA 1988
Emlékszem arra a napra, amikor Sharon Marshall belépett az ajtón.
Olyan volt, mint egy élő porcelánbaba.
Nagyon ártatlanul öltözködött.
Csipkés köpeny volt rajta.
Sosem járkált teljesen meztelenül, mint a többiek.
Úgy nézett ki, mint egy kislány.
Nagyon félénk volt.
Nem igazán beszélt a múltjáról,
és magáról sem.
Kezdtünk összebarátkozni.
A lányok a klubban ekkor kezdtek mesélni nekem
az apjáról és kettejük fura kapcsolatáról.
Sharon apja kiadta neki, hogy érdeklődjön nálam,
hogy milyen bulikat szervezek, és jeleznie kellett nekem, hogy ráér.
Volt egy klub a milliomosok számára,
és az ő bulijaikat volt a legkönnyebb lebonyolítani.
Három tánc, nincs öltánc,
tilos az érintés.
Majd kisétálsz onnan 500-1000 dollárral a kezedben.
Az volt az első buli, amire elvittem Sharont.
Az egyik férfi azzal jött oda:
„Jobb, ha odamész Sharonhoz, és most azonnal elküldöd.
A női mosdó előtt találod.”
Sharon valóban ott állt az ajtó előtt,
és szexuális szolgáltatásokat kínált a férfiaknak 50 dollárért.
Azt mondta, hogy az apja kényszeríti rá, még óvszert is vett neki.
Undorító volt.
Képtelen voltam elhinni,
hogy egy apa
ilyesmire kényszerítené a lányát.
LÁNYOK
Sharon nekem nem mondta el, hogy terhes, de kezdett nyilvánvalóvá válni.
Sharon nagy szeretetben nevelte a fiát, Michaelt.
Csodálatos anya volt.
Sokat foglalkozott vele.
És ahogy a fia nézett rá…
Szerintem ez volt…
Ez volt a legjobb, ami valaha történt vele.
Tizenöt évesen kezdtem vigyázni Michaelre.
Tünemény volt.
MICHAEL BÉBISZITTERE
A homlokomhoz nyomta a homlokát.
Farkasszemet néztünk.
Vicces hangokat adtunk ki egymásnak.
Olyan kis édes volt.
A floridai Golden Lantern lakókocsiparkban laktam.
Körülbelül egy saroknyira Sharon és Warren Marshalltól.
Átlagos lakókocsijuk volt.
Két háló, egy fürdő, mint általában.
Warren a kanapén aludt a nappaliban, Sharoné volt a hátsó szoba,
a középső elülső szoba meg Michaelé.
Nem volt kiságya, nagyon furcsálltam, csak egy összehajtható járókája.
Különös, hogy nem voltak rokonaik. Barátjuk is csak egy-kettő elvétve.
Sharonnak volt egy barátnője, Cheryl.
Hetente egyszer, de néha háromszor is átment Sharonhoz és Warrenhez.
Mindig szépen felöltözött és megcsináltatta a körmét.
Nagyon kedves volt.
Átfurikázott a lakókocsiparkon a Corvette-jével.
Gyönyörű autó volt.
Meglátott a medencénél, és integetett.
Tizenöt évesen jó érzéssel töltött el, hogy egy olyan szépség,
egy menő és stílusos nő, akinek úgy tűnt, nagyon bejött az élet, rám köszönt.
Cheryl egyszerűen gyönyörű volt.
Olasz származású.
Sűrű, hosszú, gyönyörű fekete hajjal.
A tekintete vad volt, de ő maga nem, sőt, kifejezetten naiv.
Szépségversenyt nyert.
A Mons Venust ugródeszkának tekintette.
Remélte, hogy modell lesz. Be akart kerülni a Playboyba.
Aztán megtudtam, hogy sok időt tölt Sharonnal és az apjával,
és aggódtam a biztonsága miatt.
Egyik este birkózást néztünk.
Warren betett egy videókazettát, hogy felvehessük.
De a szalag műsoros volt,
Sharont és Cherylt mutatta a parton,
félmeztelenül
táncoltak.
A videó láttán elborzadva ültem. „Ez Sharon.
Warren levideózta a saját lányát?”
Aztán észbe kapott. „Basszus!
Egy szót se erről! Ez nem az, ami…”
„Csak bolondoztunk.” Én meg ráhagytam.
„Későre jár, mennem kell. Takarodó.”
Az egyik lány mesélt a videóról.
Amikor Cheryl bejött, számon kértem.
Azt mondta, hogy Sharon apja kérte, hogy hadd készítsen felvételt róla.
„Szépen megcsinálom, és elküldöm a Playboynak,
te pedig sztár leszel.”
LEJÁTSZÁS
Cheryl elmondta, hogy Warren le akart vele feküdni.
Ő viszont nem akart szexelni Warrennel.
Lelökte magáról a férfit.
Valami bekattant Warren agyában,
és roppant erőszakos lett.
Megmondtam Cherylnek, hogy nem tudom megvédeni,
tartsa magát távol tőlük.
Aztán egyszer csak Sharon és az apja felszívódott.
Sharon nem jött be dolgozni. Egy szót sem szólt.
Azt hittem, azért mentek el, mert sok volt a szóbeszéd.
Próbáltuk távol tartani Sharont az apjától,
de a babát sosem tévesztette szem elől.
Sharon ettől félt.
Semmi esetre sem hagyta volna el Michaelt.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
OKLAHOMA CITY, OKLAHOMA 1994
Jennifer Fisher nem tudta, hogy mi történt Sharonnal az évek során.
Fogalmunk sem volt arról, hogy akkoriban mi zajlott náluk.
Különcnek hittük az apját.
Emlékszem, egy nap Sharon megkért, hogy aludjak náluk.
Apa nem volt otthon.
Anyám azt mondta: „Most az egyszer megengedem, hogy ott aludj,
de el ne mondd apádnak!”
Anyám kitett náluk.
Épp átöltöztünk a lefekvéshez.
Sharon kihúzta az egyik fiókját, és elővett egy nagyon szexi fehérneműt.
Azt mondta: „Ezeket apu veszi nekem.”
„Istenem, nagyon szép! De, hahó, minek ez neked?”
Azt mondta, csak a fiókban tartja, mert szép.
Ekkor…
az apja pisztollyal jött be.
Nem volt ajtó a házban, csak függöny. Ajtó sehol.
Belépett egy pisztollyal.
Ránk szegezte, és ordított: „Mit csináltok?”
Torkaszakadtából üvöltött.
Felsikítottam.
Egy szál alsóneműben álltunk. Épp átöltöztünk.
Nem volt rajtam ruha. Magam elé fogtam, amit tudtam.
Mániákus, gonosz nevetésben tört ki.
Annyit mondott: „Visszajövök.” Majd kiment.
Ránéztem Sharonra, és ő csak nevetett.
„Apu csak bolondozik.”
Átöltöztünk, aztán visszajött.
Nála volt a pisztoly.
Utasított, hogy feküdjek le
a hálózsákra a földön, és fogjak párnát az arcomhoz.
Megtettem.
És megerőszakolta Sharont.
Ott voltam a szobában.
Utána nem beszéltünk. Felállt és elment.
Én meg csak feküdtem ott.
Másnap reggel Sharon odajött, szorosan megölelt,
és azt mondta:
„Apu már csak ilyen.
Én jól vagyok. Te is jól vagy.
Felejtsd el, ami történt!”
Nem szóltam róla senkinek, mert féltem.
Nehéz, mert az évek alatt,
ez volt a legfájdalmasabb az életemben.
Megváltoztatta a személyiségemet,
a világról alkotott képemet,
mindent megváltoztatott bennem.
Nem ismerek senkit, akinek ilyen hosszan tartóan
nyomorúságos élete lett volna.
Belegondolni is szörnyű,
hogy gyerekként szexuálisan bántalmazták.
Floyd később sztriptízbárokba vitte,
hogy dolgozzon, és abból éljenek.
Nagyon elszomorított. Együttéreztem vele.
Nem tudom elképzelni, hogy valaki ilyen hosszú ideig
ilyen körülmények között éljen.
Floyd szexuális bűncselekményeket követett el Sharon ellen.
Tudtuk, hogy volt a rovásán emberrablás, nemi erőszak és bántalmazás.
Mint mindig, ez ismétlődött.
1962-ben elítélték
egy négyéves kislány elrablásáért és megerőszakolásáért.
Elítélt pedofil volt.
Az 1990-es években ismét megtámadott egy nőt.
Így fedeztük fel az erőszak és a bántalmazás ismétlődését.
A FIATAL 10-20 ÉVET KAP A NÉGYÉVES LÁNY ELRABLÁSÁÉRT
Azonban Floyd múltját vizsgálva,
nyilvánvaló volt, hogy valami nem stimmel.
Egy ügynök olyan szomszédra bukkant,
aki ismerte Franklin Floydot az 1970-es években Oklahoma Cityben.
A szomszédnak volt egy fotója
Floydról és Sharonról, amikor a lány öt-hat éves lehetett.
A szakértő szerint tipikusan így néz ki egy bántalmazott gyerek,
mert szomorú a tekintete, nem mosolyog.
Megvizsgáltuk az idővonalat.
Kiderült, hogy Sharon 20 éves volt, amikor 1990-ben meghalt.
Ami lényegében azt jelenti, hogy 1969 vagy 1970 körül születhetett.
Floyd 1963-tól 1972-ig börtönben volt.
Semmiképp sem lehetett Sharon biológiai apja.
A gyerek nem tőle született.
Nem volt logikus, hogy a lány az övé.
Volt már emberrablás a rovásán.
Amikor megláttam, azt mondtam: „Egek! Valószínűleg a lányt is elrabolta.”
Félő, hogy a nőt kiskorában elrabolták,
és egész idő alatt Franklin Floyd fogságában volt.
Több mint 15 évig volt nála.
Akkor már tudtuk, hogy az igazi neve nem Sharon Marshall vagy Tonya Hughes.
Fogalmam sem volt, ki is ő valójában,
kik a szülei,
honnan származik,
mi az igazi neve.
Egyszerűen nem tudtuk.
Felkavarodott a gyomrom, amikor tudatosult bennem,
hogy a borzalmas ügy még rémesebb lett.
MICHAEL ANTHONY HUGHES EMBERRABLÁS ÁLDOZATA
Emiatt úgy gondoltuk, Michael nagy veszélyben van.
Tudtuk, hogy gyorsan kell cselekednünk.
Franklin Floyd 17 éven át szövetségi szökevény volt.
Tudtuk, hogy nehéz lesz a nyomára bukkanni. Szabadon járt-kelt.
Isten áldja azokat az FBI ügynököket,
akik átvették az ügyet, és úgy döntöttek, hogy felgöngyölítik.
Joe Fitzpatrick előállt egy tervvel.
Minden hasonló bűnesetnél
abból lehet következtetni, hogy az elkövető mire készül,
amit a múltban vitt véghez.
Ennek a férfinak sok álneve volt,
és az ilyen emberek hajlamosak újra és újra ugyanahhoz folyamodni.
Egy sémát követnek.
Gondoltam, ugyanazokat a neveket használja.
Ugyanazokra a helyekre megy vissza.
Phoenix, Florida, Georgia, Kentucky.
Kivontam az összes álnevét a forgalomból.
Riasztottak minden államot,
ahol a férfi különböző neveken jogosítványt szerzett,
mivel arra gondoltak, megpróbálja megújítani.
GEORGIAI VEZETŐI ENGEDÉLY
KENTUCKY ÁLLAMI VEZETŐI ENGEDÉLY
Úgy is történt.
Megújíttatta a vezetői engedélyét Warren Marshallként
Louisville-ben, Kentuckyban.
OKMÁNYIRODA
Odarepültem,
és az egyik ügynökünk Louisville-ben UPS-futárnak öltözött.
A rajtaütés során kézbesíteni kellett neki a jogosítványt, és egyúttal letartóztatni.
Kézbesítettük a jogosítványát.
Ügynökök fogták közre,
és kattant is a bilincs.
A letartóztatás után az ügynökök rögtön a lakcímére mentek,
beszélni a szomszédokkal.
Floyd ebben a lepukkant bérházban lakott,
Louisville belvárosától keletre úgy hat héten át.
Nem elég sokáig, hogy a szomszédok mesélni tudjanak.
Úgy tudom, nem is beszélt senkivel.
Csak jött és ment.
Nem mesélt senkinek sem a családjáról vagy másról.
Senki nem látta Michaelt.
Floyd mindkét munkahelyén érdeklődtem, ahol akkoriban dolgozott,
és ott is, ahol korábban.
Nem látták Michaelt.
Volt egy buszjegye,
ami Atlantából Louisville-be szólt,
csak és kizárólag egy személyre.
Ő a fiam és nagyon szeretem.
Remélem, megtalálják.
Másnap leültettem és megkérdeztem, hogy Michael még életben van-e.
Azt állította, hogy igen.
Azt mondta, egy gazdag embernél hagyta.
Franklin Floydnak nem voltak tehetős ismerősei.
Nevetséges állításokat mondott. Csak újabb hazugságok voltak.
„TELJES SZÍVEMBŐL SZERETEM A FIAMAT”
A LETARTÓZTATÁS NEM VEZET NYOMRA A FIÚ ÜGYÉBEN
Ekkor már biztos voltam benne, hogy Michael nem él.
Csakhogy egy gyereknél az ember azt reméli, hogy téved.
Hiányzik Michael.
Mintha a sajátunk lenne.
Szeretünk, Michael.
Ha tudnánk, hogy hol vagy, elmennénk érted, de nem tudjuk.
Sokszor előfordult, hogy mentünk az úton, és megláttam egy gyereket az autóban,
olyan volt a haja színe, mint Michaelnek,
de jobban megnézve nem ő volt. Az emberben ott motoszkál,
amíg meg nem hallja a lesújtó hírt,
ott pislákol a remény, hogy életben van valahol.
Különleges kisfiú.
Ahogy a nagy barna szemével néz, árad belőle a szeretet irántunk.
Mi is ugyanígy szeretjük, és vissza akarjuk kapni.
OKLAHOMAI ÁLLAMKÖZI ELÁGAZÁS
Az ügy előkészítése során rájöttünk,
ha Floydot csupán Michael meggyilkolásával vádoljuk, az kevés,
mert nincs holttest. Anélkül nehéz lesz nyerni.
Holttest nélkül is megállhat a gyilkosság vádja.
De az ítélethez kétséget kizáróan bizonyítanunk kell a bűnösségét.
És az akkor
meredeknek tűnt.
Kiderült, hogy a könnyen bizonyíthatónak és sima ügynek tűnő eset,
nem is olyan sima ügy. Komoly buktatókat kellett leküzdenünk.
Tehát a Floyd elleni vádpontok: Michael elrablása,
autórablás, aközbeni lőfegyverrel való visszaélés,
ami minimum öt évvel növeli a kiszabható büntetést.
És volt még egy rendbeli lőfegyverrel való visszaélés,
amiért az emberrablás elkövetése közben tüzet nyitott.
Ez további 25 év börtönt jelentett.
Akkor láttam először, amikor a szövetségi bíróságra kísérték.
Üres, halálos tekintettel bámult.
Mintha csak Charlie Mansont láttam volna.
Félelmetes volt.
Igazságot szolgáltatnak, Mr. Floyd?
Az ügyvédje mellett Floyd is felszólalt, agresszív volt, buta kérdéseket tett fel.
Tudta, hogy a bíró talán teret enged majd
az érveinek és az úgynevezett hibrid képviseletnek.
Fel akart állni, hogy elmondja a magáét. Beszélni akart.
Csak úgy kerülhette el a tanúk padját, ha közvetlenül vitatkozik a bíróval.
Elkalandozott és témát váltott.
Előtört az egója, a hübrisz, a narcisztikus személyisége,
a szociopata énje.
Tanúskodtam a Michael elleni emberrablásban.
A legnehezebb az volt, hogy szembenézzek Floyddal a bíróságon,
úgy tanúskodjak, hogy közben ott ül.
Amikor ott ültem a tanúk padján,
felpillantottam, és egyenesen a szemébe néztem.
Azt üzentem vele: „Megvagy! Megvagy, te rohadék!”
Floyd feltett neki egy kérdést.
„Arra alapozza a véleményét, hogy milyen ember vagyok,
amit az FBI összehordott rólam, ugye?”
Azt felelte: „Arra alapozom a véleményem, amikor megláttam a csipkés fehérneműt,
amit a lányának vett, és arra, ahogyan öltöztette.
Erre alapozom a véleményemet magáról.”
A szemébe néztem, és azt mondtam: „Maga az apja.
Apunak szólította. Maga volt az apja!”
Az ügyvédje ekkor feldobta a papírjait a levegőbe. Ez védhetetlen volt.
Nem volt könnyű ügy.
Csupa közvetett bizonyíték.
Görcsben állt miatta a gyomrom.
Sosem vesztettem még ügyet bíróságon. Soha.
De minden egyes per végén úgy izgulok, hogy azt el sem tudom mondani.
A bíró ítéletet hozott, minden vádpontban győzedelmeskedtünk.
AZ OKLAHOMAI FÉRFI BŰNÖS AZ ELTŰNT FIÚ ÜGYÉBEN
Miután két évtizeden át kijátszotta a törvényt, 52 év börtönre ítélték,
a feltételes szabadság kizárásával.
- Mr. Floyd, mit gondol? - Baszd meg, te és Oklahoma is!
- Húzz a faszba! - Hol a fiú?
Kapd be!
RENDŐRBÍRÓ
Aztán hívott egy ügynök.
Megtalálták az igazgató teherautóját, amit Floyd ellopott.
És fényképeket találtak az alvázra ragasztva.
Minden fotó, szinte kivétel nélkül
obszcén,
pornográf volt.
Nyilvánvalóan Floydé volt, mert a fényképek között
akadt néhány Sharonról is, kiskorából.
A képek egy részén volt egy fiatal hölgy, akit még nem láttunk.
Vetkőztetés és verés különböző fázisaiban fotózva.
Kizártnak tartottam, hogy a nő életben maradt volna, miután ennyire összeverte.
Végzett vele.
Újabb rejtély.
Ki ez a nő?
Látszottak rajta a napozás csíkjai,
gondoltam, bizonyára járt Floridában, Georgiában és Kentuckyban.
Elküldtem a fényképeket ezekbe az irodákba,
hogy nézzenek utána megoldatlan ügyeknek. Sötétben tapogatóztunk.
FLORIDA, 1995. MÁRCIUS 29.
Autópálya-munkások döbbenetes felfedezése.
Erősen bomlásnak indult emberi koponya.
Négynapi ásás után előkerült a csontjainak 90 százaléka,
mellimplantátum, némi ruházat és ékszer.
A koponya vizsgálata két golyó ütötte lyukat tárt fel a tarkón,
valamint arccsonttörést az egyik szeme alatt.
Kétségtelenül nem természetes halált halt. Ezek gyilkosságra utaló erőszak jelei.
Azonnal gyilkosságnak minősítették.
Átnéztük a helyi irodák aktáit, de nem tudtuk azonosítani a csontjait.
Egy évvel később értesített az FBI,
hogy fotóik vannak egy másik ügyből, egy megvert fiatal nőről.
Megnéztük a képeket, és a megvert lány nyaka köré tekert blúz
egyezett azzal, ami a mi ügyünkben volt.
Megszereztük az I-275-tel jelölt ismeretlen nő
fogászati adatait.
Aztán sikerült azonosítani
az út szélén talált csontokat.
Cheryl Commesso.
A nyomozás során kiderítettük, hogy Cheryl sztripperként dolgozott
a Mons Venusban.
A rendőrség olyan személyeket keres, akik ismerték Cheryl Commessót 1989-ben.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
A Cherylről és Sharonról készült videó után…
megindultak a pletykák.
Mindenki erről beszélt a klubban.
Aztán Cheryl bejött dolgozni.
Zúzódás volt az arcán, monokli a szeme alatt.
A nyakán olyan nyomokat láttunk, amelyek fojtogatásra utaltak.
Ekkor vált világossá, hogy Warren, az elvetemült perverz
már fizikai erőszakot is alkalmaz.
Warren a megszállottja volt. Többször telefonált a klubba,
és sok kérdést tett fel nekem Cherylről.
Tudni akarta a vezetéknevét, azt kérdezte, hogy hol lakik az apja.
Minden alkalommal, amikor Cherylt kereste,
azt feleltem, hogy nincs a klubban, aztán letettem.
Mindent megtettünk, hogy a lányt távol tartsuk tőle.
De nem sokkal utána, ahogy kisétáltam a klubból,
Warren ott volt a parkolóban.
Cheryl a kocsija mellett állt, és elég hevesen vitatkoztak.
Warren kiabált vele.
Megfenyegette, hogy megöli.
Odarohantam. Közbeléptem.
Warren dühös lett rám, felpörgette a motort és megindult felém.
Úgy tett, mintha el akarna ütni.
Elhúztam onnan Sharont, és a kocsijához kísértem.
Azt hittem, hogy hazamegy az apjához.
Akkor láttam Cherylt utoljára.
Sharon és Warren hirtelen elmentek a városból.
Rám bízták a postát, és hogy nézzek rá a lakókocsira.
Egyik este a szembeszomszéd
kiment cigizni a tornácra, és egy autóra lett figyelmes.
A sofőr kiszállt, bement Sharon és Warren lakókocsijába.
Öt perc múlva kijött, visszaszállt a kocsiba, és elhúzott.
A szomszéd eldobta a csikket, bement, és hirtelen óriási robbanást hallott.
Kinézett az ablakon, és látta…
Valami felrobbant középen. A tűzhely szabályosan kirepült a tetőn.
A medencénél és a postaládánál mindenki arról csevegett,
hogy Warren felbérelt vagy rávett valakit,
hogy gyújtsa fel.
Kiderült, Floyd miért hagyta el sietve Floridát.
Elmenekült, mert megölte Cheryl Commessót.
Floyd tudta, hogy a rendőrség keresni fog
egy apát a lányával és annak gyerekével.
Azonban nem fog keresni egy férjet a feleségével és a gyerekükkel.
Ezért álltak meg és házasodtak össze.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
ST. PETERSBURG, FLORIDA 2002
Floyd bűnözői múltja a fél országot átíveli
Oklahomától, ahol neje holtan került elő,
elrabolta a fiát és egy iskolaigazgatót,
a 275-ös autópálya közelében lévő bozótosig,
ahol Cheryl Commesso csontjaira bukkantak.
Mark Deasaro volt nyomozó szerint Floyd újra ölni fog, ha kijön a börtönből.
Ez az ember szociopata ragadozó.
Vád alá helyezték Cheryl megölése miatt.
A FOTÓK KÉT ÁLLAM HATÓSÁGAIT EGY EMBERHEZ VEZETTÉK
A bizonyítékokat végignézve úgy éreztem, nyert ügyünk van,
habár a többsége közvetett volt.
Elképesztő volt, hogy megvan a nő, megvan a férfi, összeáll a kép.
Tanúink voltak a vitáikra.
Floyd méreginjekciót kaphat a tampai sztriptíztáncosnő megöléséért.
BÍRÓSÁGI BEJÁRAT
A nyomozók fotók azonosítására kértek.
Az egyiken Cheryl volt látható, egy matracon feküdt.
Ugyanazon a mocskos, ronda matracon,
ami a kanapén volt a nappalijukban.
Hetente legalább hétszer voltam a lakókocsijukban.
Az a kanapé a hét minden napján ki volt húzva.
Nem lehetett összetéveszteni.
Ugyanaz a matrac volt.
Felismertem. Belém égett.
Igen.
Már leültettük Floydot 52 évre.
De most esélyünk nyílt elítéltetni emberölés miatt.
Főbenjáró bűn, amiért halálbüntetést kaphat.
Bűnösnek találták emberölés vádjában.
És halálra ítélték.
Nagyon jó érzés volt hallani az ítéletet.
Megnyugvással töltött el mindenkit, hogy Floyd oda került,
ahol nem árthat senkinek.
Az egyetlen szívfájdalmam, hogy még a tárgyalás után
sem tudtuk, hogy hol van Michael holtteste.
Puszta véletlen volt, hogy előkerültek azok a fényképek,
és el tudtuk ítéltetni emberölésért.
Igazából nem számítottunk rá.
De azt hiszem, hogy minden rendőr karrierjében van sokáig húzódó ügy.
Készítettem egy képet Michaelről,
és kitűztem a számítógépem fölé, hogy minden nap lássam.
Arra szolgált, hogy reményt adjon.
Az a fotó hajtott minden nap,
hogy ezt meg kell oldanunk, és meg is fogjuk.
Egy nap.
Az utolsó munkanapomig ott volt a fotó.
Csak akkor vettem le, amikor távozáskor mindent összepakoltam.
És nyugdíjba mentem.
Az FBI-nál töltött 27 év alatt szinte minden ügyemet lezártam.
Csak kettőt nem tudtam megoldani nyugdíjba vonulásomig,
hogy hol van Michael, és valójában kicsoda Sharon.
2002-ben egy barátom küldött egy fotót, hogy feltétlenül nézzem meg.
A kép az eltűnt személyekkel foglalkozó Doe Network honlapjáról származott.
Egy kislány volt a képen,
egy férfi ölében, akit az apjának gondoltam.
Alatta viszont ott volt a felirat, hogy a kislányt a férfi elrabolta,
saját lányaként nevelte, feleségül vette, majd megölte.
Mondom: „Úristen!”
Alaposabban szemügyre véve a képet és a kislányt, látszott, hogy nagy a baj.
Eldöntöttem, hogy utánajárok.
Az első, akivel beszéltem, Joe Fitzpatrick volt.
Azt mondta, hogy két rejtély megoldásában reménykedik.
Ki Sharon Marshall, és mi történt Michael Hugheszal?
És habár tárgyilagosan beszélt velem,
éreztem, hogy olyan befejezetlen ügyről van szó,
amihez személyesen kötődik.
Láttam, hogy elkerekedik a szeme a fotón lévő kislány láttán.
Ő volt az.
Sharon.
Minden jóságával. Azzal,
ahogyan beszéltek róla.
Mindennel, amit elért.
Egy gyönyörű fiatal nőről volt szó, akit csapdába ejtett a gonosz.
És elfelejtették.
Éreztem, hogy ez több egyszerű kriminél.
Mindent meg akartam tenni, hogy kiderítsem, ki volt Sharon valójában.
Nagyon fontosnak tartottam, és úgy gondoltam,
könyvet írok.
Az egyetlen, aki tudta, ki volt ő valójában, az Franklin Floyd.
Gondoltam, hogy teszek egy próbát,
hátha sikerül interjút készítenem vele.
Elmentem a megyei börtönbe.
Behozták egy kihallgatóba, hogy beszélhessek vele.
És az összes aktáját is hozták.
Fegyőrök álltak mellette.
Aztán kimentek.
Csak ketten maradtunk.
Beszélgetni kezdtünk.
Helyesbítek. Ő rákezdett és csak mondta-mondta.
Azt hitte, hogy tudok neki segíteni, hogy tudok valamit, amit az ügyvédei nem.
És azzal kiszabadíthatom.
Menet közben sok mindent megtud rólam. Nem érdekel, hogy mit ír le.
Segítek elmondani az igazat.
Ebben az otthonban nőttem fel, ahová anyám lepasszolt.
Franklin Floyd 1943-ban született.
Az apja meghalt. Voltak testvérei.
Az anyja nem tudott gondoskodni róla, ezért gyermekotthonba adta.
Ahol hányatott sorsa volt.
Annyi kínzásban volt részem… Az egyik nevelő leforrázta a kezemet.
Aztán a szekrénybe verte a fejem.
Verték a lábam, bedagadt, nem tudtam járni.
Kezdtem érteni, hogy miért lett olyan, amilyen, hogy mitől torzult el a lelke.
A fiúk megerőszakoltak, megvertek, csicskáztattak meg minden.
Amikor megfürdettek bizonyos fiúkkal, két ujjukat feldugták nekem.
És megúszták, mert kicsi voltam.
Tizennyolc éves korára komoly mentális problémái voltak.
Megszöktem, beléptem a seregbe, sodródtam,
és mindenhol lopnom kellett.
Aztán megvádoltak egy bűnténnyel, lesitteltek molesztálás miatt.
Molesztálás, nemi erőszak és emberrablás miatt csuktak le.
De nem volt bizonyítékuk ellenem. Érti?
Tagadott mindent, amik miatt elkapták.
Nem volt bizonyítékuk, egy árva tanú sem arra,
hogy fotót készítettem széttárt lábú nőkről.
Érti, amit mondok?
Sharonról kérdeztem, de nem akart beszélni róla.
Michaelről kérdeztem, semmi. Nem akart beismerni semmit.
„Honnan rabolta el Sharont?” Azt felelte, sehonnan, csak vele tartott.
Nézze, Sharon édes volt.
Nagyon okos.
Bármi is történt, szeretett engem.
Mindent tagadott. Tagadta, hogy megölte Sharont,
hogy elrabolta és megölte Michaelt. Tagadta, hogy megölte Cheryl Commessót.
Nem tudtam meg semmit Floydtól, csak az derült ki, hogy pszichopata.
Oknyomozó újságíróként fel akartam tárni az igazságot.
Elkeserítő volt, hogy a könyv végére nem derült ki, hogy ki volt Sharon.
De nem volt mit tenni.
A könyv elkészült.
És megjelent.
Matt Birkbeck interjút készített a börtönben ülő Floyddal.
Floyd kiskorában rabolta el Sharont, és most halálsoron van.
Matt Birkbeck Egy gyönyörű gyermek című könyve
elmeséli, hogy a nehézségek ellenére
a Sharon néven ismert lány kitűnő tanuló volt.
Amikor megjelent a könyv,
felkeltette eltűnt személyek ügyeivel foglalkozó honlapok figyelmét,
mint a Doe Network és a Websleuths. Ezek kvázi amatőr nyomozók.
Elkezdte kinőni magát, az olvasók különféle hozzászólás-folyamokat írtak.
Ki Sharon Marshall? Az a lány, aki eltűnt Utah-ban?
Vagy az a lány, aki Torontóban tűnt el? Egyre csak gyűltek a hozzászólások.
A hónapok során több e-mailt kaptam.
Az Államokból, Kanadából, a tengerentúlról.
Fél-egy év alatt szinte az egész világ azt kutatta, hogy ki volt ez a lány.
Sokan csalódottak voltak. „Matt, ne már! Régóta olvaslak, azt hittem, hogy tudod.”
De nem tudtam.
Minden e-mailre válaszoltam,
hogy annak reményében fogtam ebbe bele, hogy sikerül kiderítenem, ki volt Sharon.
A sok hozzászólás között akadtak remek tippek,
de nem tudtunk utánajárni.
Ám 2005-ben, majdnem egy évvel a könyv megjelenése után, jött az áttörés.
Kaptam egy névtelen e-mailt.
Az írója azt kérdezte, hogy Sharon lányának DNS-e vajon segítene-e.
Megan vagyok,
Sharon vér szerinti lánya.
Mindig tudtam, hogy örökbe fogadtak,
de addig nem furcsálltam, míg fel nem fedeztem Matt könyvét.
És akkor kiderült, hogy sokkal többről van szó.
Minél többet megtudtam, annál dühösebb és szomorúbb lettem minden miatt.
Azóta ezek az érzelmek csak fokozódnak.
Amióta megtudtam, hogy mi történt, csak düh és szomorúság van bennem,
minden végtelenül zavaros.
Nem is tudom, hogy mit érzek. Tudom, hogy dühös vagyok,
de nem tudom, hogy pontosan mire is vagy miért.
Még mindig próbálom felfogni és feldolgozni.
Sok olyat megtudtam anyámról, amire gondolni sem szeretek.
Egy lánynak sem szabadna átélnie ilyesmiket.
Sem egy idegentől, sem egy apától, vagy apafigurától, vagy mi a fene volt ő.
Erre nem szívesen gondolok.
Kilencedikes voltam a gimiben, amikor a nénikém felfedezte Matt könyvét,
és mesélt róla anyunak.
Éppen fagyizni voltunk, és hazafelé jövet
anyu elmesélte, hogy többről van szó a vér szerinti anyám halálra gázolásánál.
Egy házaspár ügyvédhez fordult,
hogy nem tudják felnevelni az újabb gyermeküket, és örökbe adnák.
Jelentkeztünk. Az ügyvédnél találkoztunk Clarence-szel és Tonyával.
A férfi csak túl akart esni rajta, pénz kellett neki.
Szinte nem is hagyta szóhoz jutni Tonyát.
Kicsit gyanús volt, de mintha isten azt súgta volna, most vagy soha.
Hat hét múlva megszületett Megan.
Bementünk a kórházba,
addigra Tonya megszült.
Ott feküdt az ágyon, bementem hozzá, csak mi ketten voltunk.
Megkérdeztem, akarja-e látni a babát, de azt felelte, nem lehet.
Visszagondolva arra a napra, nem értem, miért nem mondott többet.
Miért nem mondta, hogy segítség kell?
Négyszemközt voltunk, lett volna rá alkalma.
De nem kérte
a segítségem.
Erről senki sem tud. Csak mi ketten voltunk a szobában.
Abban a pillanatban, ahogy Floyd bejött, Tonya elnémult, befejeztük a beszélgetést.
Régen…
Néha még ma is szokásom,
hogy gyerekkori képet keresek a neten magamról,
Michaelről és Sharonról, és összehasonlítgatom.
Nézem, hogy az arcomat és az orromat anyától örököltem.
A természetes hajszínem is az övé. Igen, látom magam az anyámban.
Kiskorában nagyon érdekli az embert, hogy kire hasonlít, milyen lesz, ha felnő,
milyen a család.
Amikor kamaszkorba léptem,
tudni akartam, honnan jöttem.
2010-ben vagy 2011-ben úgy döntöttem, hogy DNS-tesztet csináltatok.
Annak reményében, hogy vér szerinti rokonokra bukkanhassak.
Izgalommal töltött el,
hogy megtalálhatom a családtagjaimat.
Sharon háromszor volt terhes.
Középiskolásként örökbe adta a babát. Aztán jött Michael,
és végül a harmadik, akit New Orleansban adtak örökbe.
Ő volt Megan.
A DNS-teszt és a teljes egyezés
azt jelentette, hogy megnyílt a lehetőségek tárháza.
Ekkor került a képbe az Eltűnt és Kizsákmányolt Gyermekek Központja.
2011-ben egy vékonyka aktát örököltem egy Sharon Marshall nevű lányról.
Nem nagyon volt min elindulni.
Miután elolvastam a könyvet, nem tudtam, hogy kihez forduljak.
Nincs bűnüldöző szervünk,
de Joe Fitzpatrick egyértelműen az ügy nagy szakértőjének tűnt.
Elmesélte, hogyan lett belőle döglött akta az FBI-nál,
és hogy Sharon miatt nem nyitottak külön aktát.
Csak a Michael elrablása miatti ügyben terjedt ki a nyomozás Sharonra is.
Amikor Joe azt mondta, hogy segít nekem, úgy éreztem, madarat lehet velem fogatni.
Amikor felhívtak az Eltűnt és Kizsákmányolt Gyermekek Központjából,
teljesen lázba hozott, hogy újra nyomozhatok az ügyben.
Habár nem tudtam a végére járni, elég sok mindent kiderítettem,
de nem volt esélyem felgöngyölíteni, mert nyugdíjba vonultam.
Újra felcsillant a remény.
Ehhez újra szóra kellett bírni Franklin Floydot.
Minden kérdésre tudnia kellett a választ. Kérvényeztük a kihallgatását a halálsoron.
Az Eltűnt és Kizsákmányolt Gyermekek Központjából felhívott Ashley Rodriguez.
Beleástam magam az aktába és próbáltam kideríteni, ki ez a Floyd.
Meg akartam róla tudni mindent, amit csak lehet.
Mondtam neki, hogy számítson hazugságokra.
Mázlija lesz, ha igazat mond.
Nem voltam optimista.
Ez volt az utolsó mentsvárunk.
Az FBI Floridába ment, hogy kihallgassa Franklin Floydot.
Három kérdésre vártam választ tőle.
Ki Sharon Marshall?
Mi történt Michaellel? Ő a felelős Sharon haláláért?
Az első kérdésre koncentráltam.
Arra könnyű válaszolni.
Lehet, hogy nem akar, de nem ismer be vele gyilkosságot.
Azonban nem akart beszélni róla.
Először nem mondott semmit, aztán dőlt belőle a szó.
Be sem mutatkoztunk, csak mondta a magáét, azt hitte, az ügyvédei vagyunk.
Szóltunk neki, hogy üljön le. Mi állva hallgattuk a 45 perces monológot.
Aztán közöltük, hogy nem az ügyvédei vagyunk.
„Akkor meg ki a faszok?”
„FBI-ügynökök vagyunk.”
Meghökkenve kérdezte, hogy mit akarunk.
„Újranyitjuk a Michael Hughes-ügyet.”
„Jobban tennék, ha lezárnák.”
„Az ki van zárva.”
„Maga azt akarta, hogy ő legyen az új Sharon.
Sharon kikerült a képből, kellett valaki. Michael lett a Sharon-pótlék.”
Én is mondtam neki a magamét, és sírva fakadt.
Tudtam, hogy ki kell használnom azt, hogy elérzékenyült.
Scott az asztalra csapott, hogy rá figyeljen.
„Hogy ölte meg Michaelt?” Krokodilkönnyeket kezdett ejteni.
Felemeltem a hangomat. „Hogyan ölte meg?”
Rám szólt, hogy ezt ne csináljam. Na erre már az öklöm csattant az asztalon.
„Hogyan ölte meg Michaelt?”
Abbahagyta a sírást.
„Kétszer tarkón lőttem, hogy gyorsan végezzek vele.”
Semmi közük hozzá, hogy hol van.
Több mint 20 éven át senki sem tudta, mi történt a fiúval,
de most az FBI úgy véli, megvan a válasz.
A család, amelyet megfosztottak a fiútól, azóta sem heverte ki.
Atyám, köszönj rá, öleld és csókold meg helyettünk!
Egy nap majd újra találkozunk.
MICHAEL, SOSEM FELEDÜNK. SZERET APA, ANYA
Örök fájdalom
egy gyermek elvesztése.
Majdnem a sajátunk lett.
Az örökbefogadás folyamatban volt.
De az utolsó pillanatban elrabolták.
Az összes gyerekünk az öccsének tekintette.
Mindenki úgy nézett rá, hogy ő a miénk.
Egy több mint 20 éve döglött akta gyanúsítottja beismerte a gyilkosságot.
Azt mondta, hogy a fiút az államhatár közelében temette el.
Két teljes napig kerestük.
Két napon át ástuk és szitáltuk a földet.
De semmi.
Pedig annyira bíztunk benne.
És nem találtunk semmit.
De még mindig tudni akartam, ki volt Sharon Marshall.
És megeredt a nyelve.
Részben azért, mert szeretett magáról beszélni.
Érdekes, mert közben ide-oda csapongott, aztán hirtelen rátért arra, hogy…
hogy milyen jóképű volt, hogy buszsofőri egyenruhát viselt
az észak-karolinai Cherryville-ben, és…
Ő volt a legjobb buszsofőr a világon.
Elmondta, hogy találkozott egy lánnyal, Sandyvel,
akitől az állam elvette három gyermekét.
Scott pedig feltette az egyik legzseniálisabb kérdést,
hogy mi volt a neve akkoriban.
Azt mondta, hogy Brandon Cleo Williams.
Ezt a nevet addig még nem hallottuk.
Amikor kimondta ezt a nevet, azzal segített nekünk.
Nem csak a nevet tudtuk meg tőle, annál tovább ment,
elmesélte, hogy kivel ismerkedett meg, hogyan házasodtak össze.
Közölte a dátumot is.
Megmondta a lányok nevét,
sőt, a születési helyüket is.
Kérdeztem, ki a legidősebb. „Hát az, akiről faggatnak.”
- „Hol született?” - „Livonia, Michigan.”
- „Honnan tudja?” - „A születési anyakönyvi kivonatból.
Ez az a lány, akiről kérdeznek.”
Megkérdeztem, hogy hívják a legidősebb lányt.
„Suzanne Sevakis.”
Amikor elmondták, hogy ki volt valójában, csak ültem, és…
Nem voltam magamon kívül, de…
Nagyon örültem. Majdnem elsírtam magam,
amikor közöltem az íróval.
Igen.
Szólt, hogy kiderítették, ki volt Sharon, és a valódi neve Suzanne Sevakis.
Azt mondtam,
ilyen nincs.
A megkönnyebbülés nem jó szó, de azt éreztem.
Vége a keresésnek. Most már tudjuk, hogy kicsoda.
SUZANNE MARIE SEVAKIS SZÜLETÉSI ANYAKÖNYVI KIVONATA
Másnap megkaptuk a születési bizonyítványt.
Az iraton ott volt a szülők neve. Sandra Brandenburg és Clifford Sevakis.
Még mindketten életben vannak.
Az FBI megjelent az ajtóban.
Megmutatták Susie fotóját, rávágtam, hogy az a lányom.
„Tudja, hol van most?”
Nagyon okos volt.
Kis édes.
Nagyon gyors észjárású.
Tizennyolc évesen lettem terhes, és 19 évesen szültem meg.
Tizenhét évesen kezdtem randizni.
Cliff-fel egy gimibe jártunk.
Két évvel fiatalabb volt nálam.
De okos és vicces volt,
teljesen elbűvölt.
Már a gimnáziumban egy pár voltunk.
Érettségi után össze is házasodtunk.
Pár hónapra rá már gyereket vártam.
Izgatott voltam.
Boldog voltam.
Alig vártam, hogy megszülessen a baba.
Cliff Vietnámban volt, amikor megszületett.
Nehéz volt.
Egy hét eltávot kaptam,
akkor láttam először a kis Suzanne-t. Már hat hónapos volt.
Gyönyörű kis angyal.
Büszke voltam.
A gyerek boldogságot hoz az ember életébe.
De amikor Vietnámba mentem,
magam mögött kellett hagynom a családomat, az egész világomat.
Más emberként tértem vissza, és kiderült, hogy Sandy addigra összejött valakivel.
Be is jelentette, hogy el akar válni.
Beleszerettem egy másik férfiba, tőle született Allison és Amy.
Aztán tőle is elváltam.
A lányokkal egy lakókocsiparkba költöztem.
A lakókocsipark egy dombon volt.
Váratlanul tornádó csapott le a parkra, és felborította a lakókocsinkat.
A tornádó után olyan állapotba kerültem, amit ma PTSD-nek hívnak.
Emlékszem,
hogy ott ültem a nappali sarkában, a földön,
a lányok szólongattak, de képtelen voltam megmozdulni.
A gyámügyhöz fordultam annak reményében, hogy segítenek.
Elvitték a gyerekeket.
Sírva mondtam, hogy ott nem biztonságos, nem tudok gondoskodni róluk.
A gyámügyi ügyintéző azt javasolta, menjek templomba, az majd segít.
Egyik nap a gyámügy azzal hívott fel,
hogy örökbe adnák a három lányt egy családnak,
ragaszkodnak egymáshoz, nem akarják szétszakítani őket.
Választhattam, magamhoz veszem a lányokat, vagy mindhármat örökbe adom.
Nehéz döntés elé állítottak. Egész hétvégén
többet ittam és gondolkodtam a kelleténél.
Akkoriban a szüleimmel laktam, munkanélküli voltam.
Körülbelül 23 éves lehettem.
Akkor úgy éreztem, hogy nem lennék jó szülő.
Lelkileg még padlón voltam Vietnám után.
Amikor a templomba mentem, sírtam. Akkoriban szüntelenül csak sírtam.
Ott ismertem meg.
Floyd bejött és leült,
és nyugodt hangon beszélni kezdett hozzám. Megkérdezte, hogy mi a baj.
„Isten küldött, hogy segítsek.
Visszaszerezzük a gyerekeidet.
Elveszlek, gondoskodom rólad és a gyerekekről, és minden rendben lesz.”
Miután összeházasodtunk, félelmetes dolgokat csinált.
Amint rájöttem, milyen helyzetbe kerültem, nem tudtam, mit tegyek.
Állandóan kést hordott magánál.
Az oldalához nyúlva, ahol a kés volt, azt kérdezte: „Azt hiszed, elhagyhatsz?
Ki van zárva.”
Egyszer pelenkát kellett vennem a lányoknak.
Rosszul töltöttem ki a csekket a boltban.
Harminc nap elzárásra ítéltek.
Akkor vitte el a gyerekeimet.
Azonnal a rendőrségre siettem,
bejelenteni, hogy elrabolta a gyerekeimet.
Azt kérdezték, hogy házasok vagyunk-e. Mondtam, hogy igen.
A rendőrség azt mondta, akkor ezt polgári úton kell rendeznünk.
Egyre hangosabban kiabáltam, végül kitessékeltek a rendőrségről.
Valamikor, már nem tudom pontosan,
Floyd bedugta Allisont és Amyt az árvaházba, és lelépett Susie-val.
Nem tudom visszatekerni az időt, hogy mi lett volna, ha…
Ha megtaláltam volna a módját, hogy segítséget szerezzek,
hogy elkerüljük az egészet, ez meg sem történt volna.
Én voltam az anyja, meg kellett volna védenem a rohadéktól.
De nem tudtam.
Nagyon dühös vagyok Sharon anyjára.
Egy pillanatig sem hiszem,
hogy abban az időben ne tudta volna megtalálni a lányát.
Engem 1976-ban raboltak el.
És az anyám öt éven keresztül mindenkihez segítségért fordult.
A szenátorhoz,
a polgármesterhez, bement a tévébe.
Megtett minden tőle telhetőt.
Nem volt tehetős ember,
mégis minden pénzét arra fordította, hogy megtaláljon.
Anyám megtett mindent, és tudni akarom, hogy Sharon anyja
miért nem próbálkozott jobban.
Őszinte leszek. Megkerestem Megan nagymamáját.
De nem ment jól.
Nem érdekelte.
Ha kapcsolatba lépünk valakivel, de az illetőt nem érdekli,
akkor számomra…
Nem érdekel?
Nem akarod tudni? Miféle ember vagy te?
Számomra megszűnt létezni.
2003-ban, amikor Tulsában jártam, kimentem a temetőbe.
Azt gondoltam, hogy egyszer jó lenne lecserélni a sírkövét.
Csak egy név állt rajta, Tonya. És ez zavart.
Miután kiderült, hogy ki volt valójában,
megbeszéltem Megannel, hogy le kellene cserélni a sírkövet.
Matt tőlem kérdezte, hogy mit szeretnék, mit írassunk a sírkőre.
Úristen, mekkora felelősség!
Sok emberre volt hatással, ezért olyan sírfeliratot akartam,
ami azt mutatja, hogy őt mindenki szerette.
2017. JÚNIUS 3.
Atyám, köszönöm a lehetőséget.
Imádkozom, hogy vigaszt, erőt és szeretetet vigyen az itteniek életébe.
Bárhová sodorja őket az élet.
Íme!
Ilyen lett.
Amikor 1990-ben meghalt, mindössze 20 éves volt.
Csak 2017 júniusában cserélhettük le a sírkövet.
Végre rákerülhetett a valódi neve.
Mindenkinek olyan barátja volt, kívánni sem lehetett jobbat.
Megnyugtató hang, segítőkészség,
ami azért is meglepő, mert ebben otthon nem volt része.
Mégis olyan természetesen jött belőle.
Végre olyan szertartást kapott, amit megérdemelt.
Számomra ez csak pontosvesszőt jelentett.
Végre békében nyugodhat,
de a szívemben tovább él.
Ha én is elmegyek, akkor kerül pont a végére.
Gyönyörű volt. Csodálatos volt megtudni, hogy ki volt.
Úgy éreztem,
hogy a barátnőm békére lelhet.
Igazságtalan, hogy ő maga nem tudta meg, hogy kicsoda valójában.
Sokat segített, hogy megismertem azokat, akik az életének részei voltak.
Megannyi kedves emlékük van róla.
Időnként az az érzésem,
hogy a legtöbbet hozta ki az életéből.
Nagyon örültem annak,
hogy a nevét sírkőre vésettük, hiszen ez ő.
Mindannyiunknak fontos volt, hogy kiderüljön, hogy ki ő, ki az apja,
ki a lánya.
Most már békében nyugodhat, a valódi neve alatt.
1969. SZEPTEMBER 6. - 1990. ÁPRILIS 30.
SZERETŐ ANYA ÉS BARÁT
Seriff, köszönöm.
Annyi új ismerősöm és rokonom lett, hogy nem győzöm számon tartani.
Remélem, hogy feleolyan jó anya lehetek, mint amilyen ő volt.
A szülővé válással még jobban tisztelem a vér szerinti anyámat,
mert lemondott két gyerekről,
ha nem többről, tudván, hogy azzal jobb lesz a gyerekeknek.
Michaelnek neveztem el a fiamat a bátyám után.
Nem adatott neki hosszú élet, de azt akartam, hogy a neve tovább éljen.
Suzanne-nel már nem tudok beszélni, de Megannel igen.
És ez boldoggá tesz.
Még tisztáznom kell, ki vagyok, de tudom, hogy a történetem segít valakinek.
Csak össze kell raknom a kirakós darabkáit és rájönni, hogy mi mennyire formált át.
És aztán tudok róla beszélni.
Tudom, hogy ha lett volna esélye,
akkor most azok közé tartozna,
akik felül tudtak kerekedni azon, ami történt velük.
Ha meg tudott volna szabadulni Floydtól,
csodálatos túlélőként még köztünk lehetne.
Annyi lehetősége lett volna.
Jobbá tehette volna a világot.
Különleges teremtés volt, és…
mindig így fogok emlékezni rá.
SUZANNE MARIE SEVAKIS ÉS MICHAEL ANTHONY HUGHES EMLÉKÉRE
Ha ön vagy ismerőse szexuális erőszak áldozata,
keresse fel honlapunkat: www.wannatalkaboutit.com
A feliratot fordította: Juhász Ildikó