Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-DOKUMENTTI
Official YIFY movies site: YTS.MX
On myöhäisyö Oklahoma Cityssä huhtikuussa 1990.
Miesporukka ajelee autolla tietä pitkin.
He havaitsevat tiellä roskia.
Kun he tutkivat tienvartta, he löytävät ruumiin.
Uhri on nuori, vaaleahiuksinen nainen.
Miehet kutsuvat ambulanssin.
Nainen kiidätetään sairaalaan. Hänen miehensä Clarence saapuu paikalle.
Miehen mukaan nainen on Tonya Hughes, strippari Tulsasta.
Pariskunnalla on Michael-niminen nuori poika.
EI VIERAILIJOITA
Mies on paljon naista vanhempi ja vaikuttaa oudolta.
Kun lääkärit tutkivat naista, he havaitsevat vanhoja ruhjeita.
He löytävät vanhoja vammoja.
Jokin ei täsmää.
Lopulta nainen kuolee.
Tonyan tanssijakaverit haluavat löytää Tonyan perheen.
He ilmoittavat Tonyan äidille, joka on ihmeissään soitosta.
"Tyttäreni kuoli 20 vuotta sitten vain puolitoistavuotiaana", hän sanoo.
He ymmärtävät, että vainaja ei olekaan Tonya Hughes.
Nyt he miettivät, mitä tapahtui ja kuka nainen oikein on.
MIESTENKLUBI
Tapasin Tonyan Passionsissa syksyllä 1989.
TANSSIJA
Ystävystyimme, koska olimme nuorimmat.
Meillä synkkasi.
Emme olleet mitään prätkätallityttöjä.
Halusimme opiskella ja valmistua.
Olin menossa collegeen. Meillä oli paljon yhteistä.
Tonya oli selvästi fiksu.
Hän luki kaiken aikaa ja halusi oppia uutta.
Juttelimme tosi paljon.
Tonya oli paras ystäväni.
Tonyan kautta tapasin hänen miehensä Clarencen.
Mies oli häntä vanhempi. Heillä oli kaksivuotias poika, Michael.
Poika oli Tonyalle kaikki kaikessa.
Michael oli hänen koko maailmansa.
Poika oli aina hymyilevä ja iloinen. Hän rakasti Tonyaa yli kaiken.
Aina kun näin heidät yhdessä, Michael oli kiinni äidissään.
Hän ei viihtynyt Clarencen vieressä.
Ehdotin, että veisimme Michaelin eläintarhaan.
Tonya ei halunnut.
Michael ei saanut mennä minnekään kahdestaan Tonyan kanssa.
Pukuhuoneessa näkee toiset tanssijat.
Tonyan selkä oli kauttaaltaan mustelmilla.
Hän sanoi kompastuneensa, mutta en uskonut.
Tilanne oli paha.
Se vain paheni pahenemistaan.
Eräänä päivänä Tonya tuli kertomaan,
että Clarence oli ottanut hänelle henkivakuutuksen.
Hän oli kauhuissaan.
Hän halusi paeta,
mutta Clarence ei päästänyt Michaelia silmistään.
Vahti poikaa kuin haukka.
Tonya kai pelkäsi, että mies tekisi pahaa heille.
Tonya olisi tuskin saanut vietyä Michaelia Clarencelta.
Hän oli ansassa eikä tiennyt, miten pääsisi pakoon.
Clarence soitti minulle 25.4.1990 -
ja kertoi Tonyan jääneen auton alle Oklahoma Cityssä.
Tonya ei ollut puhunut mitään matkasta.
Miksei hän kertonut minulle?
En uskonut tarinaa lainkaan.
Tonya Hughes tuotiin tänne keskiyön jälkeen.
Hänellä oli keskivaikea aivovamma.
NEUROKIRURGI
Hoidimme häntä parhaamme mukaan teho-osastolla.
Hän oli tiputuksessa.
Verenpainetta ja aivojen turpoamista hillittiin lääkityksellä.
Clarence kertoi, että Tonya on teholla -
eikä saa ottaa vieraita vastaan.
Kukaan ei saanut tavata häntä, mutta menin siitä huolimatta.
Silloin sairaanhoitajat kertoivat minulle, että epäilivät rikosta.
He eivät uskoneet, että Tonya jäi auton alle.
Kiinnitin huomioni raapimisjälkiin. Näytti kuin joku olisi raapinut häntä.
Näytti siltä kuin Tonya olisi tapellut.
Yliajon uhriksi nainen oli melko hyvässä kunnossa.
Elintoiminnot olivat vakaat.
Sitten hänen tilansa huononi. En ymmärtänyt, mistä se johtui.
Olin päässyt kotiin, kun puhelin soi. Sairaalasta soitettiin.
Tonya oli menehtynyt.
Hän oli kuollessaan 20-vuotias.
Silloin selvisi, että hän käytti väärää nimeä.
Hänen nimensä ei ollut Tonya Hughes. Emme vielä tienneet, kuka hän oli.
OLEN AINA KANSSASI
Siksi hautakiveen kaiverrettiin vain "Tonya".
Minusta Michael ei ollut turvassa Clarencen seurassa.
Sairaalasta kysyttiin minulta Michaelista. Hän ei kuulemma puhunut mitään.
Sanoin, ettei Michael ole sellainen.
Sairaalasta neuvottiin ottamaan yhteyttä sosiaalitoimeen.
Michael sijoitettiin sijaisperheeseen.
TERVETULOA
Siinä hän on. -Aivan.
Mikki Hiiri -kerho. -Niin.
Sinä päivänä piti käyttää Mikki-hattua.
KASVATUSÄITI
Saimme Michaelin 1.5.1990.
Michaelin äiti oli kuollut edellispäivänä.
Michael oli juhlinut kaksivuotissynttäreitään.
Sosiaalityöntekijä ohjeisti, että poika juo vain Pepsiä tuttipullosta.
Jos kielsi pojalta jotain…
KASVATUSISÄ
…hän tuli hysteeriseksi.
Hän heittäytyi laattalattialle ja paukutti päätään lattiaan.
Nosti päänsä korkealle.
Pelkäsimme, että hän satuttaa itsensä. Se oli outoa, mutta hän oli hyvä poika.
Luovuimme Pepsistä ensimmäisenä iltana.
Vierotin hänet tuttipullosta.
Annoin hänelle maitokupin.
Mietin, mitä oikein olen tekemässä.
Lapsi ei ilahdu, kun hänet vierotetaan tuttipullosta.
Hän alkoi kuitenkin kotiutua.
Viikon lopulla…
Hän oli toinen lapsi. -Hän oli toinen lapsi.
En olisi ikinä uskonut näkeväni sitä päivää.
Saimme pitää Michaelin neljä vuotta.
Ensimmäisen kahden vuoden aikana -
hän kasvoi emotionaalisesti, fyysisesti ja henkisesti.
Koko sen ajan, kun Michael oli meillä,
hänen isänsä yritti saada poikaa takaisin.
OIKEUSTALO
Poikaani rangaistaan, koska hän haluaa nähdä isänsä.
Hän on vankina huoneessaan ilman lelujaan ja kuulee, että hänen isänsä on paha mies.
Lasta ei voi viedä kodistaan, jos häntä ei kohdella kaltoin,
vain märän vaipan tai hellyyden puutteen vuoksi,
mikä johtui siitä, että elin vaikeaa aikaa vaimoni traagisen kuoleman takia.
Isä sai tapaamisoikeuden.
Michael pakotettiin tapaamisiin. Hän ei pitänyt siitä.
Kerroimme Michaelille, että hänen pitää tavata isänsä.
Hän ryömi pianotuolin alle ja hoki:
"Se ilkeä mies."
Michael ei koskaan ilahtunut tapaamisista.
Miettikääpä lopuksi tätä.
Rikkinäinen koti ja julmuudet tekevät lapsesta rikollisen.
Kaikki olettivat,
että Clarence on pojan isä.
Sosiaalivirasto pyysi meitä viemään Michaelin isyyskokeeseen.
Isyyskoe varmisti, että Clarence ei ollut Michaelin isä.
Sukulaisuussuhdetta ei ollut.
SOSIAALIVIRASTO
EI OLE MICHAELIN BIOLOGINEN ISÄ
Clarencen oikeus isyyteen peruttiin.
Vierailut loppuivat.
Samalla viikolla -
talon ohi ajoi lava-auto.
Ratissa oli mies, ja auto mateli hiljaista vauhtia.
Hän tuijotti minua koko ajan. Mietin, mitä hän oikein tuijottaa.
Aavistin jotain epämääräistä.
Soitin sosiaalivirastoon ja kysyin,
millainen auto Clarence Hughesilla on ja miltä hän näyttää.
Kun hänet kuvailtiin minulle, sanoin, että hän ajoi juuri talon ohi.
Minua pidettiin vainoharhaisena, mutta sanoin,
että minusta jotain on nyt tapahtumassa.
12.9.1994
Syyskuun 12. päivänä 1994 saimme ilmoituksen miehestä,
joka oli sidottu puuhun käsiraudoilla ja teipillä.
Epäilty käveli rennosti sisään ja halusi tavata rehtorin.
Hän sanoi hakevansa poikansa.
APULAISPOLIISIPÄÄLLIKKÖ
Hän vilautti asetta -
ja sanoi: "Haluan Michaelin, ja sinä autat minua."
REHTORI
Hän sanoi olevansa valmis kuolemaan. Ellen auttaisi, kuolisin.
Aseella uhaten hän vei rehtorin luokkaan -
ja sieppasi sekä Michaelin että rehtorin.
"Kävelemme ulos ja otamme autosi", mies sanoi.
"Sitten ajat jonkin matkaa hiekkatietä."
Lopulta he pysähtyivät.
Rehtori pakotettiin metsän reunaan -
missä hänet käsiraudoitettiin puuhun ja hänen kasvonsa ja suunsa teipattiin.
Lopulta ohikulkija löysi rehtorin ja ilmoitti poliisille.
Eristettyämme paikan otimme yhteyttä FBI:iin.
Seuraavana päivänä agentti Phil Fitzpatrick saapui luokseni.
New Yorkissa ratkoo kotimatkallakin enemmän rikoksia kuin Oklahoma Cityssä.
Oklahomassa ei juuri siepata ihmisiä,
mutta tiesin, että jos niin tapahtuu, saan homman hoitaakseni.
Sieppaukset tulisi selvittää 48 tunnissa.
FBI-AGENTTI
Sen jälkeen asia mutkistuu radikaalisti.
Ensin julkaisimme etsintäkuulutuksen.
SIEPATTU
Kaikki Oklahoman viranomaiset alkoivat etsiä Michael Hughesia,
jonka hänen isänään esiintyvä mies, Clarence Hughes, oli siepannut.
Vuonna 1990 Hughes oli anonut korvausta vaimonsa henkivakuutuksesta.
Hughesin antama sosiaaliturvatunnus kuului kuitenkin Franklin Floydille.
Clarence Hughesin oikea nimi oli siis Franklin Delano Floyd.
SYNTYMÄTODISTUS
VALHEIDEN KIERRE
Franklin Floydilla oli monta nimeä.
VÄÄRIÄ HENKILÖLLISYYKSIÄ
Trenton Davis, Warren Marshall ja Clarence Hughes.
Huomasimme, että hän oli asunut tukiasuntolassa.
Hän oli siis päässyt vankilasta.
Tutkin heti hänen rikosrekisterinsä.
Vuonna 1962 hän oli siepannut tytön.
Vuonna 1963 hän ryösti pankin.
Hän pääsi ehdonalaisasuntolaan vuonna 1972.
Vuonna 1973 hän pahoinpiteli naisen.
Hänet laskettiin vapaalle takuita vastaan, mutta hän ei koskaan saapunut oikeuteen.
Hän oli pakoillut siitä alkaen ja elänyt lainsuojattomana liki 20 vuotta.
Yhdessä nämä tiedot varmistivat, että ongelma on todellinen.
Franklin Floyd vietti 60-luvulla kymmenen vuotta vankilassa.
Ehdonalaiseen päästyään hän jätti ilmoittautumatta -
ja oli kadoksissa seuraavat 17 vuotta.
Hän oli mestari pakoilemaan ja peittämään henkilöllisyytensä.
FBI-TUTKINTA
KARANNUT LIITTOVALTION VANKI
ÄIDIN SALAPERÄINEN ELÄMÄ JA KUOLEMA
Pojan äidin kohtalo herätti kysymyksiä. Hän oli kuollut neljä vuotta aiemmin.
Syyttävä sormi alkoi osoittaa Franklin Delano Floydia,
kun Tonyan työkaverit tulsalaiselta strippiklubilta -
ilmoittautuivat poliisille.
FLOYDIA EPÄILLÄÄN POJAN ÄIDIN MURHASTA
Kun kuulin, että Tonya kuoli jäätyään auton alle,
aloin epäillä Floydia syylliseksi.
Hän oli väkivaltainen ja tuskin antautuisi suosiolla.
FBI HAHMOTTELEE OUTOA SIEPPAUSTA "HÄN ON HYVIN VAARALLINEN HENKILÖ"
Minulla oli viikko aikaa.
Sitten Floyd luultavasti kyllästyisi poikaan,
jolloin tästä tulisi taakka ja hän tappaisi tämän.
Floydin ja pojan uskotaan liikkuvan vuosimallin 1994 isolla pickup-Fordilla.
Rekisterinumero on QCN305, Oklahoman kilvet.
Tonya Hughes oli ala-asteelta siepatun pojan äiti.
Hän jäi auton alle Oklahoma Cityssä vuonna 1990.
Michael Hughesia koskevat vihjeet tulee ilmoittaa FBI:lle numeroon 8427471.
SIEPPAUS
Vuonna 1994 uutisoitiin laajalti sieppauksesta.
Äitini katsoi uutisia ja sanoi,
että Sharon on uutisissa, mutta häntä kutsutaan "Tonyaksi".
"Mikä hätänä?" kysyin. "Onko Sharon uutisissa?"
"Haastatellaanko häntä? Mitä nyt? "
"Ei", äiti sanoi.
"Sharon on kuollut."
Soitin FBI:n vihjenumeroon ja sanoin:
"Uutisissa kerrottiin Tonya-nimisestä tytöstä."
"Tunnen hänet. Hän on Sharon Marshall. Hän oli paras kaverini lukiossa."
Tapasin Sharonin vuonna 1984 oppilaskunnan leirillä.
Olin Sharon Marshallin luokkatoveri. Olimme lahjakkaiden koulutusohjelmassa.
KOULUKAVERI
Sharon valmistui vuonna 1986. Valmistuin itse 1987.
KOULUKAVERI
Hän oli paras kaverini kaksi vuotta.
Se oli tyypillinen lukio.
Käytävillä mekkaloitiin, oppilaat hölmöilivät.
Parkkipaikalle hiivittiin tupakoimaan.
Menimme ostarille vain katsomaan poikia.
Kaikilla oli pöyheät kampaukset ja hassut vaatteet.
Tyypillistä 80-luvun lukiomeininkiä.
Tapasin Sharonin kesäleirillä. Ystävystyimme välittömästi.
LEIRIKAVERI
Tuntui kuin olisin tuntenut hänet koko ikäni.
Muistan, kun hän tuli luokkaan. Kaikki pojat sanoivat "vau".
Hän oli tosi fiksu ja mukana reserviupseerikoulutuksessa.
Hän oli tiedekerhossa ja lahjakkaiden koulutusohjelmassa.
Hän oli monilahjakkuus.
Sharonin ystävät olivat hylkiöitä.
Emme olleet suosittuja. Olimme lahjakkaita lapsia.
Lahjakkaat lapset ovat harvoin suosittuja.
"Tästäkään ei meinaa löytää paikkaa nimmarille.
Olet tosi suloinen ja outo tyttö.
Älä koskaan muutu.
Pidä oma tyylisi ja ole oma itsesi.
Rakkaudella Sharon Marshall."
Hän piti aina altavastaajien puolta.
Sellainen hän oli.
Minulla oli rankkaa lukiossa. Olin pienempi kuin muut.
Olin mukana taidejutuissa.
Sain melkein turpaani. Haukuttiin homoksi. Se oli normaalia.
Kahtena ensimmäisenä vuonna sain iloa vain parista ihmisestä.
Yksi heistä oli Sharon Marshall.
Koulupäivinä sain aina lapun, jossa luki "Hei, Ray-beibi."
"Hauskaa päivää. Rakkaudella Sharon."
Hän oli hyvin kypsä ikäisekseen.
Hän halusi alusta alkaen päästä Georgian teknilliseen yliopistoon.
Hän halusi lentokoneinsinööriksi.
Muistan, miten hän soitti ja kirkui: "Onnistuin! Pääsin sisään!
Minut hyväksyttiin yliopistoon, sain täyden stipendin -
ja pääsen lukemaan lentokoneinsinööriksi."
Hän oli innoissaan. Se oli hänen elämänsä paras päivä.
Hän oli niin onnellinen, ei muusta puhunutkaan.
Isä osti vuosikirjasta sivun mainoksen onnitellakseen tytärtään stipendistä.
"Varo vain, Georgia Tech", isä kirjoitti.
"Tässä on tuleva ilmavoimien kenraali ja lentokoneinsinööri."
"Isä."
Kun vanhemmat ostavat ilmoituksia, niihin laitetaan yleensä vauvakuvia.
Miksi isä valitsee seksikkään kuvan tyttärestään?
Eihän siinä ole järkeä.
Pidimme hänen isäänsä ankarana ja outona.
Tapasin Sharonin isän, kun hän toi Sharonin meille.
Mies veti isäni syrjään ja pyysi lainaa.
"Ei onnistu", isä sanoi.
"Ei todellakaan."
Siitä jäi ikävä maku suuhun. Ensitapaamisella.
Sharonin mukaan hänen äitinsä jäi auton alle ja kuoli -
Sharonin ollessa toisella luokalla.
Sharon joutui tekemään ruokaa joka ilta.
Hän ei saanut puhua puhelimessa.
Sharon ei halunnut, että hänelle soitetaan ilmoittamatta.
Hän soittaisi mieluummin itse.
Kotiin tultuaan hänen äänensä muuttui ahdistuneeksi.
"Pitää mennä", hän sanoi ja sulki luurin.
Kerran hän soitti ja itki silmät päästään.
Hän kertoi olevansa raskaana.
Muistan järkyttyneeni. Itkin, kun kuulin hänen olevan raskaana.
"Voi luoja, mitä aiot tehdä?" kysyin.
"Aion pitää lapsen. Annan sen adoptoitavaksi."
"Mutta nyt isä ei päästä minua collegeen."
"Pakkohan sinun on. Sait stipendin, olet fiksu."
"Haluat lentokoneinsinööriksi."
"Jonkun pitää huolehtia isästä", hän sanoi.
Uskon, että hän musertui, kun ei päässyt opiskelemaan.
Sharon teki töitä vain sen eteen. Ei minkään muun.
Sharon soitti ja sanoi, että he lähtevät Arizonaan.
Hän synnyttäisi vauvan siellä ja antaisi sen adoptoitavaksi.
Isä ei antaisi hänen pitää sitä.
Poliisin mukaan 51-vuotias Franklin Floyd käveli ala-asteelle…
America's Most Wanted on kahdesti kertonut Michael Hughesin sieppauksesta.
Lauantaisen jakson jälkeen ohjelma sai 20 soittoa katsojilta,
jotka väittivät tietävänsä pojan olinpaikasta.
Yksi vihjeistä voi olla tärkeä ja johtaa meidät Michaelin luo.
Michaelin katoamisesta uutisoitiin laajalti.
Muistaakseni tapasin Joe Fitzpatrickin noihin aikoihin.
Istuimme alas ja juttelimme tuntikausia.
Hän sanoi, että Sharon on paitsi kuollut myös toinen henkilö kuin olin luullut.
Näytimme hänelle kuvia Tonya Hughesista.
Jenny sanoi tuntevansa hänet Sharon Marshallina.
Mies, jonka tunsimme Clarence Hughesina -
oli itse asiassa Sharonin isä, Warren Marshall.
He luulivat Sharonia hänen vaimokseen. "He ovat naimisissa", he sanoivat.
"Eihän", sanoin. "Tuo on hänen isänsä. Eivät he ole naimisissa."
"Muru, kyllä he ovat naimisissa." "Eihän! Tuo on hänen isänsä!"
Ihmisillä oli hyvin erilaisia mielikuvia Sharonista.
Jennyn kanssa keskusteluamme tajusimme, että Tonyakin käytti muita nimiä.
Selvisi, että vuonna 1989, vuotta ennen Tonyan kuolemaa,
he muuttivat nimensä.
Sharon Marshallista tuli Tonya ja Warren Marshallista Clarence Hughes.
Nimet oli valittu alabamalaisen hautausmaan hautakivistä.
He menivät uusilla nimillä naimisiin New Orleansissa.
AVIOLIITTOTODISTUS
Mies siis nai oman tyttärensä.
PYHÄ AVIOLIITTOLUPAUS
Uskomatonta.
Kysymys johti toiseen. Poliisi alkoi ihmetellä tekijöitä.
Tutkimusten mukaan naisella oli useita nimiä,
kuten Tonya D. Hughes ja Tonya Dawn Tadlock.
Mutta kuka nainen oli ja kuka hänet tappoi?
Herää kysymys.
Mitä Sharon Marshallille tapahtui lukion päättymisen -
ja hänen kuolemansa välillä?
Kuolema oli epäilyttävä.
Floydin syyllisyydestä ei silti ollut todisteita.
Mitä Sharon Marshallille tapahtui?
ALASTOMIA TYTTÖJÄ
Kuulin hänestä kerran.
Sharon sanoi, että he muuttavat pian länteen.
Jostain syystä he kuitenkin päätyivät Tampaan.
SISÄÄNPÄÄSY PUOLEEN HINTAAN KLO 12-20
Hän työskenteli stripparina paikallisessa klubissa.
Mons Venus oli 1980-luvun lopulla -
paras aikuisviihdeklubi niillä main.
TANSSIJA
Se tunnettiin paikkana, jossa oli maailman kauneimmat tytöt.
Emme käyttäneet mitä tahansa alusvaatteita.
Meillä oli upeat ranskalaisalusvaatteet. Olimme parasta, mitä tarjolla oli.
Kaikki kävivät paikassa.
Naiset.
Urheilijat.
Muusikot.
Liikemiehet.
Joka ilta oli bileet.
Muistan päivän, kun Sharon Marshall käveli ovesta sisään.
Hän näytti elävältä nukelta.
Hän pukeutui hyvin viattomasti.
Hänellä oli pitsinen kokovartaloasu. Toisin kuin muut, hän ei ollut alasti.
Hän tosiaan näytti pikkutytöltä.
Hän oli hyvin ujo.
Hän ei puhunut menneisyydestään.
Hän ei puhunut itsestään.
Aloimme kuitenkin ystävystyä.
Silloin klubin tytöt kertoivat minulle -
hänen ja hänen isänsä oudosta suhteesta.
Isä käski Sharonia -
tiedustelemaan juhlista, joita järjestin,
ja ilmoittautumaan niihin mukaan.
On olemassa miljonäärikerho, jonka juhlat ovat helppoja keikkoja.
Tyttö tanssii kolme biisiä, sylitansseja ei vaadita.
Koskea ei saa.
Illasta tienaa 500 - 1 000 dollaria.
Vein Sharonin ensimmäiseksi näihin juhliin.
Eräs miehistä tuli kertomaan:
"Sinun on paras hakea Sharon. Hänen pitää lähteä nyt."
"Hän on naisten vessan edessä."
Sharon seisoi vessan oven ulkopuolella -
ja tarjosi miehille seksipalveluja 50 dollarin hintaan.
"Isä käski", Sharon sanoi. "Hän osti kondomeja."
Se oli ällöttävää.
En voinut uskoa,
että mies -
tekee tuollaista tyttärelleen.
Sharon ei kertonut olevansa raskaana, mutta pian sen näki kuka tahansa.
Sharonilla oli kaunis suhde poikaansa Michaeliin.
Sharon oli ihana äiti. Hän huolehti pojasta kaikin tavoin.
Sen näki jo siitä, miten poika katsoi äitiään.
Se oli varmaan…
Se oli parasta, mitä Sharonille oli tapahtunut.
Minusta tuli Michaelin lastenvahti 15-vuotiaana.
Hän oli kaverini.
MICHAELIN LASTENVAHTI
Hänellä oli tapana pukkailla minua. Painoimme otsan otsaa vasten.
Tuijotimme toisiamme.
Hän hoilotteli poskeani vasten.
Hän oli suloinen poika.
Asuin Golden Lanternin asuntovaunupuistossa Floridassa -
noin korttelin päässä Sharon ja Warren Marshallin vaunusta.
Heillä oli aika tyypillinen asuntovaunu.
Kaksi makuuhuonetta, kylpyhuone. Keskikokoinen.
Warren nukkui vuodesohvalla olohuoneessa. Sharonilla oli takahuone.
Keskimmäinen sisääntulohuone oli Michaelin.
Oli outoa, ettei hänellä ollut kehtoa, vain kannettava lastensänky.
Oli hassua, ettei heillä ollut sukulaisia ja ystäviäkin vain muutama.
Sharonilla oli Cheryl-niminen kaveri.
Hän vieraili Sharonin ja Warrenin luona pari kolme kertaa viikossa.
Hänellä oli hienot vaatteet ja laitetut kynnet.
Hän oli tosi kiva. Ajeli Corvettellaan vaunupuiston läpi.
Se oli hieno auto.
Hän näki minut altaalla ja vilkutti.
Viisitoistavuotiaana tuntuu kivalta, kun niin nätti nainen huomioi.
Kun niin tasokas ja tyylikäs nainen moikkaa sinulle.
Cheryl oli upea.
Hän oli italialainen.
Hänellä oli pitkät, kauniit, paksut, mustat hiukset.
Hän näytti hurjalta mutta oli pohjimmiltaan hyvin naiivi.
Hän oli voittanut kauneuskilpailun.
Mons Venus oli astinlauta hänen urallaan.
Hän halusi malliksi ja Playboyn sivuille.
Mutta sitten kuulin,
että Cheryl liikkui Sharonin ja hänen isänsä kanssa.
Huolestuin hänen turvallisuudestaan.
Katselimme illalla showpainia.
Warren halusi nauhoittaa ohjelman videolle.
Silloin näin -
Sharonin ja Cherylin rannalla yläosattomina.
He tanssivat.
Muistan, miten ällistelin asiaa. "Tuohan on Sharon."
"Videoiko mies omaa tytärtään?"
Silloin Warren tajusi asian. "Tästä ei sitten puhuta", hän sanoi.
"Pidimme vain hauskaa." Okei.
"Pitääkin lähteä tästä kotiin."
Eräs tytöistä kertoi videosta.
Kun Cheryl saapui, olin raivoissani.
Cheryl kertoi,
että Sharonin isä oli halunnut ottaa kuvia hänestä.
"Kuvaan videon, lähetän sen Playboylle, ja sinusta tulee tähti", hän oli sanonut.
Cheryl kertoi: "Hän yritti harrastaa seksiä kanssani,
mutta minä en halunnut."
"Tappelin vastaan."
"Jokin naksahti hänen päässään, ja hänestä tuli tosi väkivaltainen."
Sanoin Cherylille, etten voi suojella häntä heiltä.
"Pysy kaukana heistä."
Mutta yhtäkkiä Sharon ja hänen isänsä katosivat.
Sharonia ei kuulunut töihin. Hän ei ollut kertonut mitään.
Oletin heidän lähteneen, koska heistä puhuttiin niin paljon.
Yritimme saada Sharonin pois isänsä luota.
Mutta Warren ei koskaan päästänyt lasta silmistään.
Sharon pelkäsi. Hän ei voinut jättää Michaelia.
Jennifer Fisher ei tiennyt, mitä Sharonille oli tapahtunut.
Meillä ei ollut aavistustakaan, mitä oli meneillään.
Pidimme isää vain outona.
Kerran Sharon halusi minut yökylään.
Isäni oli matkoilla.
Äiti sanoi, että tämän kerran saat luvan, kunhan en kerro isälle
Äiti jätti minut Sharonin luo.
Olimme vaihtamassa yövaatteet ja menossa nukkumaan.
Sharon veti lipastosta esiin hyvin seksikkäät alusvaatteet.
Isä kuulemma osteli niitä hänelle.
Alusvaatteet olivat tosi kauniit, mutta ihmettelin silti asiaa.
Hän sanoi pitävänsä niitä lipastossa, koska ne ovat nättejä.
Ja sitten…
Mies tuli sisään aseen kanssa.
Talossa ei ollut ovia, vain verhot.
Hän käveli sisään aseen kanssa.
Mies osoitti meitä aseella ja kiljui: "Mitä te puuhaatte?"
Hän todellakin kiljui.
Olimme alusvaatteisillamme. Olimme vaihtamassa yöpukua.
Minulla ei ollut vaatteita. Nappasin suojakseni mitä löysin.
Mies alkoi nauraa. Mielipuolista, ilkeää naurua.
"Palaan vielä", hän sanoi ja käveli ulos.
Katsoin Sharonia, mutta hän nauroi. "Isä vain hassuttelee."
Vaihdoimme yöpuvut, ja hän palasi.
Hänellä oli yhä ase.
Hän käski minut makaamaan lattialle makuupussin päälle -
ja asettamaan tyynyn pääni päälle. Tein niin.
Sitten hän raiskasi Sharonin aseella uhaten.
Ja minä olin huoneessa.
Emme puhuneet sen jälkeen. Mies nousi ja lähti.
Minä vain makasin lattialla.
Aamulla Sharon tuli halaamaan minua ja sanoi:
"Isä nyt on tuollainen."
"Olen ihan kunnossa", hän sanoi. "Sinä olet kunnossa."
"Unohda koko juttu", hän sanoi.
En hiiskunut asiasta kellekään, koska pelkäsin.
Se oli rankka kokemus.
Vuosien varrella tapaus on muodostunut elämäni kipeimmäksi asiaksi.
Se muutti persoonallisuuteni.
Se muutti maailmankatsomukseni.
Se muutti kaiken minussa.
En tiedä toista, joka olisi elänyt niin kurjaa elämää niin pitkään kuin hän.
Oli hirvittävää ajatella,
että lapsena häntä oli käytetty hyväksi seksuaalisesti.
Sitten mies vei hänet strippiklubeille -
esiintymään ja tienaamaan hänelle rahaa.
Minusta tuntui todella pahalta hänen puolestaan.
On vaikea kuvitella,
että joku elää sellaisissa oloissa niin pitkään.
Tiesimme Floydin seksuaalirikoksista Sharonia kohtaan.
Tiesimme hänen sieppauksistaan, raiskauksistaan ja väkivaltaisuudestaan.
Teoilla oli tietty kaava.
Hänet oli tuomittu vuonna 1962 -
neljävuotiaan tytön sieppauksesta ja raiskauksesta.
Hän oli tuomittu pedofiili.
REKKAKUSKI SYYTTEESSÄ
Hän kävi taas naisen kimppuun 90-luvulla.
Väkivaltaisuus ja hyväksikäyttö tuntuivat toistuvan miehen teoissa.
NUORELLE MIEHELLE 10-20 VUOTTA 4-VUOTIAAN SIEPPAUKSESTA
Mutta kun tutkin Floydin menneisyyttä,
jokin ei selvästi natsannut.
FBI-agentti löysi naapurin,
joka tunsi Franklin Floydin 1970-luvulla Oklahoma Cityssä.
Naapurilla oli valokuva -
Floydista ja noin viisi-kuusivuotiaasta Sharonista.
Käyttäytymistieteilijän mukaan lapsi näytti hyväksikäytetyltä.
Tyttö näyttää surulliselta eikä hymyile.
Tarkastelimme aikajanaa.
Sharon oli 20-vuotias kuollessaan vuonna 1990.
Silloin hänen olisi pitänyt syntyä 1969 tai 1970.
Floyd oli vankilassa vuosina 1963-1972.
Hän ei voinut olla Sharonin biologinen isä.
Hänellä ei voinut olla lasta.
Loogisesti ajateltuna tyttö ei voinut olla hänen.
UHRIN SALAPERÄINEN ÄITI
Floyd oli siepannut lapsia ennenkin.
Voi ei, mietin. Hän sieppasi kai tämänkin tytön.
Pelkäämme, että tyttö on siepattu lapsena,
minkä jälkeen hän on koko ajan ollut Franklin Floydin huostassa.
UUSIA YKSITYISKOHTIA
Tyttö oli miehellä yli 15 vuoden ajan.
Tiesin jo, ettei naisen nimi ole Sharon Marshall tai Tonya Hughes.
KASVATTI JA NAI POJAN ÄIDIN
En tiennyt, kuka hän todellisuudessa on, keitä hänen vanhempansa ovat,
mistä hän on kotoisin tai mikä hänen oikea nimensä on.
Sitä emme tienneet.
Vatsanpohjassa kivistää, kun tajuaa,
että kamala juttu muuttuu entistä kamalammaksi.
VAROITUS: ASEISTETTU JA VAARALLINEN
Päättelimme, että Michael on vaarassa.
UHRI KADONNUT 12.9.1994 CHOCTAWISSA
Tiesimme, että meidän oli toimittava nopeasti.
Floyd oli pakoillut viranomaisia 17 vuoden ajan.
Häntä ei hevillä löydettäisi.
Hän oli ties missä.
Jumala siunatkoon niitä FBI-agentteja, jotka ottivat jutun hoidettavakseen -
ja päättivät selvittää sen.
Joe Fitzpatrick laati suunnitelman.
Tällaisissa rikosjutuissa -
tekijän seuraavaa siirtoa voi ennakoida hänen historiansa perusteella.
Kaverilla oli lukuisia peitenimiä.
Hänenkaltaisillaan ihmisillä on tapana toistaa samaa kuviota.
Oletin, että hän käyttää vanhoja nimiään -
ja käy tutuissa paikoissa, Phoenixissa, Floridassa, Georgiassa ja Kentuckyssa.
Laitoin haun päälle kaikista peitenimistä.
Floydilla oli ajokortti eri osavaltioissa, ja viranomaisia varoitettiin.
Hän saattaisi yrittää uusia ajokorttia.
Niinhän siinä kävi.
Warren Marshall uusi ajokorttinsa Kentuckyn Louisvillessä.
AJONEUVOVIRASTO
Lensin Kentuckyyn.
Louisvilleläinen agentti naamioitui UPS:n lähetiksi.
Pidätys piti suorittaa ajokortin vastaanottamisen yhteydessä.
Toimitimme ajokortin.
Agentit piirittivät ja vangitsivat hänet.
Välittömästi pidätyksen jälkeen agentit menivät hänen asuntoonsa -
ja puhuivat naapureille.
Floyd asui ränsistyneessä vuokratalossa Louisvillen itäpuolella kuutisen viikkoa.
Naapurit eivät oppineet tuntemaan miestä.
Tietääkseni hän ei puhunut kenellekään. Tuli ja meni vain.
Hän ei puhunut perheestään tai muusta.
Kukaan ei ollut nähnyt Michaelia.
Tarkistin Floydin silloiset ja edelliset työpaikat.
Kukaan ei ollut nähnyt Michaelia.
Floydilla oli bussilippu Georgian Atlantasta Kentuckyn Louisvilleen.
Lippu oli vain yhdelle hengelle.
Hän on poikani ja rakastan häntä kovasti.
Toivottavasti hänet löydetään.
Seuraavana päivänä kysyin Floydilta, onko Michael vielä hengissä.
Hän väitti, että on.
Rikas mies oli kuulemma ottanut pojan. Floyd ei tuntenut rikkaita ihmisiä.
POIKA ULKOMAILLA?
Floyd antoi naurettavia lausuntoja ja jatkoi valehteluaan.
"RAKASTAN POIKAA KOKO SYDÄMESTÄNI"
PIDÄTYS EI TUOTTANUT VIHJEITÄ POJAN OLINPAIKASTA
Tässä vaiheessa olin varma, että Michael on kuollut.
Mutta koska kyseessä on lapsi, toivoo, että on väärässä.
Ikävöimme Michaelia.
KASVATUSISÄ
Hän on meille kuin oma poika.
KASVATUSÄITI
Michael, olet meille rakas.
Jos tietäisimme, missä olet, tulisimme hakemaan sinut.
Autolla ajellessa näin usein ohiajavassa autossa lapsen,
jolla oli samanväriset hiukset, mutta se ei koskaan ollut Michael.
Mutta niin kauan kun asiasta ei ole lopullista varmuutta,
haluaa aina ajatella, että poika on elossa.
Hänessä on jotain erityistä. Isot silmät, jotka loistavat rakkaudesta meihin.
Katsomme häntä yhtä rakastavasti. Haluamme vain hänet takaisin.
Kun juttu meni oikeuteen,
meillä ei ollut riittävää näyttöä syyttääksemme Floydia murhasta.
Meillä ei ollut ruumista.
Juttua ei hevillä voitettaisi.
Murhasta voidaan tuomita ilman ruumista,
mutta tuomioon vaaditaan vahva näyttö.
APULAISVALTAKUNNANSYYTTÄJÄ
Siinä vaiheessa juttu oli kiikun kaakun.
APULAISVALTAKUNNANSYYTTÄJÄ
Juttu ei ollut niin yksinkertainen kuin miltä se vaikutti.
Meillä oli monta estettä tiellämme.
Päätimme syyttää häntä Michael Hughesin sieppauksesta -
sekä aseellisesta autoryöstöstä,
mistä hän saisi vähintään viisi vuotta lisää.
Syytimme häntä myös toisesta ampuma-aserikoksesta,
koska hän käytti asetta sieppauksen alkuvaiheessa.
Siitä tuli 25 vuotta lisää.
Näin hänet ensi kertaa matkalla liittovaltion oikeuteen.
Hänen katseensa oli tyhjä mutta murhaava.
Se oli Charles Mansonin tuijotus.
Se pelotti minua.
Toteutuuko oikeus, herra Floyd?
Floyd puolusti itseään hyvin aggressiivisesti.
Hän kyseli tyhmiä.
Floyd tiesi, että tuomari saattaisi antaa hänen puolustaa itse itseään -
ja turvautua hybridiedustukseen.
Floyd halusi kertoa tarinansa. Hän halusi puhua.
Jos hän ei saanut olla todistaja, hänen piti saada puhua tuomarin edessä.
Hän jaaritteli ja eksyi aiheesta.
Höpötti kuin vain egoistinen, ylimielinen, narsistinen sosiopaatti voi.
Todistin Michaelin sieppausoikeudenkäynnissä.
Kaikkein vaikeinta oli kohdata Floyd oikeudessa.
Antaa todistus hänen katsellessaan.
Muistan, kun olin todistajanaitiossa ja tuijotin häntä suoraan silmiin.
"Sain sinut", mietin. "Sain sinut, paskiainen."
Floyd nousi ja esitti todistajalle kysymyksen.
"Muodostit mielipiteesi minusta ja luonteestani -
FBI:n tietojen perusteella, eikö niin?"
"En", nainen vastasi,
"muodostin mielipiteeni nähdessäni, millaisia alusasuja ostit tyttärellesi -
ja millaisia vaatteita panit hänet käyttämään."
Katsoin häntä silmiin ja sanoin: "Olit tytön isä!"
"Hän kutsui sinua isäksi. Olit hänen isänsä."
Miehen asianajaja viskasi paperinsa menemään.
Mitään ei ollut tehtävissä.
Se ei ollut helppo oikeusjuttu. Meillä oli vain aihetodisteita.
Se minua närästi.
En ole koskaan hävinnyt oikeudessa.
Mutta oikeudenkäynnin päättyessä vatsassani on aina perhosia.
Voitimme jokaisen syytekohdan.
OKLAHOMALAISMIES SYYLLINEN POJAN SIEPPAUKSEEN
Pakoiltuaan lakia kaksi vuosikymmentä Floyd sai 52 vuoden vankilatuomion,
ilman ehdonalaismahdollisuutta, pojan sieppauksesta.
Herra Floyd, mitä… -Haistakaa paska koko Oklahoma!
Haistakaa vittu! -Missä poika on?
Haista vittu!
Sain soiton FBI-agentilta.
He olivat löytäneet rehtorin auton, jota käytettiin sieppauksessa.
Auton pohjaan oli teipattu valokuvia.
Miltei kaikki kuvat olivat -
säädyttömiä. Pornografisia.
SELVITYS LÖYDETYSTÄ PORNOGRAFIASTA
Kuvat kuuluivat selvästi Floydille, koska niiden joukossa -
oli kuvia Sharonista lapsena.
Kuvissa esiintyi myös nuori nainen, jota emme olleet nähneet aiemmin.
UHRIN NIMI: TUNTEMATON
Kuvissa häntä riisuttiin ja hakattiin.
Floyd ei olisi jättänyt tyttöä tappamatta sellaisen pahoinpitelyn jälkeen.
Hänen oli pakko.
Meillä oli nyt toinen arvoitus. Kuka se tyttö oli?
Tytöllä näytti olevan rusketusraitoja.
He olivat saattaneet viettää aikaa Floridassa, Georgiassa, Kentuckyssa.
Lähetin kuvat sikäläisille toimistoille ja pyysin tarkistamaan vanhat tapaukset.
Se oli silkkaa hakuammuntaa.
Tiepartio tekee kammottavan löydön: pahasti maatuneen ihmiskallon.
Kaivaukset paljastavat 90 prosenttia luurangosta,
rintaimplantin, vaatteita ja koruja.
Kallon takaraivosta löytyi kaksi luodinreikää.
RIKOSTUTKIJA
Silmäkuopan luu oli murtunut toisen silmän alta.
Kuolema ei selvästi ollut luonnollinen. Siihen liittyi väkivaltaa.
Tapaus luokiteltiin pian murhaksi.
Jututimme kaikkia paikallisviranomaisia muttemme kyenneet tunnistamaan uhria.
Noin vuotta myöhemmin saimme FBI:ltä ilmoituksen.
Heillä oli toiseen tapaukseen liittyen valokuvia hakatusta naisesta.
Kun katsoimme kuvia,
tytön kaulan ympärille kiedottu paita vastasi löytämäämme solmittua paitaa.
Saimme heiltä hammaskartat ja tutkimme Jane Doe I-275:n hampaat.
TUSKIEN TIE
Niin pystyimme tunnistamaan valtatien laidalta löytyneen luurangon.
Hän oli Cheryl Commesso.
JÄÄNTEET LÖYTYIVÄT 6 VUOTTA KATOAMISEN JÄLKEEN
Cheryl oli työskennellyt tanssijana Mons Venus -klubilla.
Poliisi haluaa jututtaa kaikkia, jotka tunsivat Commesson vuonna 1989.
Kun Cherylin ja Sharonin video tuli ilmi,
asiasta juoruttiin paljon.
Kaikki klubilla puhuivat siitä.
Sitten Cheryl ilmestyi klubille.
Hänellä oli ruhje poskessa ja musta silmä.
Hänen kaulassaan oli jälkiä,
joista näki, että häntä oli kuristettu.
Silloin tajusin. Warren ei ollut vain kieroutunut pervo.
Hän oli äitynyt fyysiseksi.
Warrenilla oli pakkomielle Cherylistä. Hän soitteli usein klubille.
Hän kyseli minulta kaikenlaista Cherylistä.
Hän halusi tietää tämän sukunimen ja missä tämän isä asui.
Aina kun hän soitti ja kysyi Cheryliä,
sanoin, ettei hän ole paikalla, ja suljin puhelimen.
Yritimme kaikin keinoin erottaa heidät toisistaan.
Mutta pian sen jälkeen, kun olin poistumassa klubilta,
Sharonin isä oli parkkipaikalla.
Cheryl seisoi hänen autonsa vieressä, ja he riitelivät kiivaasti.
Mies huusi hänelle.
Hän sanoi tappavansa Cherylin.
Juoksin heidän luokseen ja puutuin asiaan.
Silloin mies suuttui ja alkoi huudattaa moottoria.
Auto nytkähti eteenpäin.
Näytti kuin hän olisi aikonut ajaa yli.
Kävelin pois Cheryl kainalossani. Saatoin hänet hänen autolleen.
Luulin, että hän menisi isänsä luo.
Se oli viimeinen kerta, kun näin Cherylin.
Sharonin ja Warrenin piti äkkiä lähteä kaupungista.
He pyysivät hakemaan postit ja vahtimaan vaunua.
Eräänä iltana vastakkainen naapuri oli kuistillaan tupakoimassa.
Hän näki miehen autossa.
Mies nousi autosta ja käveli Sharonin ja Warrenin vaunulle.
Noin viiden minuutin kuluttua hän tuli ulos ja ajoi pois.
Naapuri viskasi tumpin pois, meni sisään, ja silloin pamahti.
Hän vilkaisi ikkunasta ja näki ison…
Talon keskellä räjähti. Liesi lensi kirjaimellisesti katon läpi.
Ihmiset juorusivat asiasta altaalla ja postilaatikoiden vieressä.
Warrenin uskottiin palkanneen jonkun polttamaan asuntovaununsa.
Nyt selvisi, miksi Floyd lähti kiireellä Floridasta.
Hän pakeni, koska oli tappanut Cheryl Commesson.
Floyd tiesi, että viranomaiset etsivät miestä, tämän tytärtä ja tyttären lasta.
He eivät etsisi miestä, vaimoa ja lasta.
Siksi he menivät matkan varrella naimisiin.
Floyd vietti rikollista elämää ympäri maata.
Oklahomassa, missä hänen vaimonsa kuoli,
hän sieppasi poikansa ja koulun rehtorin.
Cheryl Commesson jäänteet löydettiin pensaikosta valtatie 275:n varrelta.
Entinen rikostutkijan Deasaron mukaan Floyd murhaa taas, jos pääsee vankilasta.
Hän on sosiopaatti ja saalistaja.
Floydia syytettiin Commesson murhasta.
VALOKUVAT JOHTIVAT SAMAAN TEKIJÄÄN
SYYTE "JANE DOE I-275:N" MURHASTA
Mielestäni meillä oli vahva näyttö, vaikka pääpaino oli aihetodisteissa.
Kykenimme osoittamaan uhrin ja tekijän yhteyden ja olinpaikan.
Ihmiset näkivät riitelyn.
Franklin Floydia uhkaa myrkkyruiske tampalaisen tanssijan murhasta.
OIKEUSTALO SISÄÄNKÄYNTI
Tutkijat pyysivät tunnistamaan valokuvia.
Kuvassa Cherylin ruumis makasi patjalla.
Samalla saastaisella patjalla, jota mies käytti vuodesohvassaan.
Kävin miehen talossa ainakin seitsemän kertaa viikossa.
Joka ikisellä kerralla sohva oli avattu.
Erehtymisen mahdollisuutta ei ollut.
Se oli sama patja.
Tiesin sen. Olin…
Jep.
Floyd oli saanut 52 vuoden tuomion.
Nyt meillä oli mahdollisuus saada hänelle murhatuomio.
Henkirikoksesta hän voisi saada kuolemantuomion.
Franklin tuomittiin murhasta.
TUOMIO "JANE DOEN" MURHASTA
Hän sai kuolemantuomion.
KUOLEMAANTUOMITTU YHÄ UHMAKAS
Tuntui hyvältä kuulla tuomio.
Sain suurta tyydytystä tietäessäni, ettei Floyd satuttaisi enää ketään.
Asiassa oli se ikävä puoli, että vielä oikeudenkäynnin jälkeenkään -
en tiennyt, missä Michael…
…missä ruumis on.
Oli silkka vahinko, että valokuvat löytyivät -
ja Floyd tuomittiin lopulta murhasta. Se ei ollut tuomio, jota me haimme.
Silti jokaisen poliisin uralla on juttuja, jotka jäävät roikkumaan.
Otin Michael Anthony Hughesin kuvan -
ja teippasin sen tietokoneeni yläpuolelle, jossa näin sen päivittäin.
Se vain antoi minulle toivoa.
Se sai minut palaamaan toimistolle päivästä toiseen ajatellen,
että juttu kyllä selviää jonain päivänä.
Lähtiessäni kuva oli yhä paikoillaan.
Kun siivosin toimistoni, otin viimein kuvan pois.
Jäin eläkkeelle.
Olin vähällä selvittää kaikki jutut 27-vuotisen FBI-urani aikana.
Eläkkeelle jäädessäni selvittämättömiä juttuja oli kaksi.
En ollut löytänyt Michaelia enkä tunnistanut Sharonia.
Vuonna 2002 kaverini lähetti valokuvan, jonka hän halusi minun näkevän.
Kuva oli Doe Network -verkkosivulta, jossa etsitään kadonneita henkilöitä.
Kuvassa oli pikkutyttö…
KIRJAILIJA
…joka istui oletetun isänsä sylissä.
Kuvatekstin mukaan tyttö oli siepattu.
Mies oli kasvattanut tytön, nainut hänet ja lopulta tappanut.
"Voi luoja", ajattelin.
Mutta mitä pidempään katsoin kuvaa ja tyttöä,
sitä varmempi olin, että jokin on pielessä.
Päätin selvittää asian perin pohjin.
Muistaakseni puhuin ensin Joe Fitzpatrickin kanssa.
Hän kertoi kahdesta arvoituksesta, jotka halusi ratkaista.
Kuka on Sharon Marshall, ja mitä Michael Hughesille tapahtui?
Vaikka hän hieman epäröi puhua minulle,
oli selvää, että asia kaiveli häntä.
Juttu oli tärkeä Joelle.
Kuvan tyttö oli tehnyt häneen syvän vaikutuksen.
Se johtui tytöstä.
Se johtui Sharonista. Se johtui Sharonin hyvyydestä.
Se johtui siitä, miten hänestä puhuttiin.
Se johtui hänen saavutuksistaan.
Hän oli nuori, kaunis nainen,
joka oli joutunut pahan pauloihin. Sitten hänet oli unohdettu.
Tajusin, että tämä ole vain rikostarina.
Halusin tehdä kaikkeni selvittääkseni Sharonin henkilöllisyyden.
Se oli tärkeää.
Minusta tuntui, että tästä pitää kirjoittaa kirja.
Vain Franklin Floyd tiesi Sharonin oikean henkilöllisyyden.
Päätin kokeilla, pääsisinkö haastattelemaan Floydia.
Kun saavuin paikalle, minut vietiin piirikunnan vankilaan.
Floyd tuotiin kuulusteluhuoneeseen tapaamaan minua.
Myös kaikki tutkimusaineisto tuotiin huoneeseen.
Apulaisseriffit seisoivat Floydin vierellä.
Sitten he lähtivät.
Olimme huoneessa kahdestaan.
Aloimme jutella.
Korjaan: hän alkoi jutella eikä suostunut lopettamaan.
Hänen mielestään voisin auttaa jossain, mihin hänen asianajajistaan ei ollut.
Kertoa tarinan, joka vapauttaa hänet.
Tulet kuulemaan kaikenlaista minusta. En välitä, mitä kirjoitat.
Autan vain kertomaan totuuden.
Äitini hylkäsi minut ja jätti lastenkotiin.
Franklin Floyd syntyi vuonna 1943.
Isä kuoli. Oli veljiä ja siskoja.
Äiti ei voinut huolehtia hänestä ja lähetti georgialaiseen lastenkotiin.
Se oli Floydille vaikeaa aikaa.
Se oli yhtä kidutusta.
Eukko poltti käteni ja työnsi sitten pääni komeroon.
Jalkani turposivat pieksemisestä. En pystynyt kävelemään.
Ymmärsin, miten hänestä oli tullut sellainen.
Tajusin, miten muotti syntyi.
Pojat raiskasivat, hakkasivat ja orjuuttivat minua.
Kun minua kylvetettiin tiettyjen poikien kanssa,
he tunkivat kaksi sormea sisääni. He onnistuivat, koska olin niin pieni.
Jo 18-vuotiaana hänellä oli vakavia mielenterveysongelmia.
Karkasin, liityin armeijaan ja kiertelin ympäri maata.
Oli pakko varastaa kaikkialla.
Minua syytettiin rikoksesta.
Jouduin vankilaan ja koin lisää väkivaltaa.
Sain tuomiot hyväksikäytöstä, raiskauksesta, sieppauksista.
Tiedät kai, ettei mitään todisteita ollut.
Hän kiisti aina yksittäiset rikokset.
Heillä ei ole todisteita tai todistajaa, joka näki minun ottavan valokuvia.
Etkö tajua, mitä tarkoitan?
Kysyin Sharonista ja Michaelista, mutta hän ei halunnut vastata.
Hän ei halunnut myöntää mitään.
Kysyin, mistä hän löysi Sharonin. "En mistään. Hän vain lähti mukaan".
Kuule, hän oli varsinainen kullannuppu.
Niin fiksukin.
Hän rakasti minua kaikesta huolimatta.
Floyd kielsi kaiken. Kielsi tappaneensa Sharonin.
Kielsi Sharonin sieppaamisen ja Michaelin ja Cherylin murhat.
Sain Floydin haastattelusta irti vain sen. että hän oli psykoottinen.
Tutkiva toimittaja yrittää kaivaa totuuden esiin.
Se oli turhauttavaa.
Kirjan lopussa en vieläkään tiennyt, kuka Sharon on.
Sitten kirja oli valmis.
Julkaistu.
Matt Birkbeck haastatteli Franklin Floydia vankilassa.
Hän sieppasi Sharonin lapsena ja odottaa nyt kuolemantuomiota.
Birkbeck kirjoittaa A Beautiful Child -kirjassaan,
miten Sharon-nimellä tunnettu tyttö vastoin odotuksia menestyi koulussa.
TARINA TOIVOSTA JA KAUHUSTA
Kun kirja ilmestyi,
se huomattiin parilla nettisivulla.
Doe Network ja Websleuths ovat amatöörietsivien sivustoja.
Kiinnostus kasvoi luonnollisesti. Keskusteluissa puitiin asiaa.
Voisiko Sharon olla Utahissa tai Torontossa kadonnut tyttö?
Juttu paisui paisumistaan.
Sain yhä uusia sähköpostiviestejä Yhdysvalloista, Kanadasta ja ulkomailta.
Vuoden kuluttua ihmiset ympäri maailman selvittivät tytön henkilöllisyyttä.
Monet lukijoista olivat turhautuneita, kun en ollut saanut sitä selville.
En todellakaan ollut.
Vastasin kaikkiin sähköposteihin.
Sanoin kirjoittaneeni kirjan toivoen, että yhdessä selvittäisimme asian.
Saimme pari hyvää johtolankaa, mutta emme voineet varmentaa niitä.
Miltei vuosi kirjan ilmestymisen jälkeen vuonna 2005 saimme läpimurron.
Sain nimettömän sähköpostin.
Siinä luki:
"Olisiko Sharonin tyttären dna:sta apua?"
Olen Megan,
Sharonin biologinen lapsi.
Tiesin, että minut oli adoptoitu.
En nähnyt asiassa mitään outoa, ennen kuin näin Mattin kirjan.
Tajusin, että kyse oli paljon muustakin.
SHARONIN TYTÄR
Mitä enemmän minulle selvisi,
sitä vihaisemmaksi ja surullisemmaksi tulin.
Siitä alkoi tunteiden vuoristorata.
Kaikki kuulemani on lisännyt kiukkuani ja suruani -
ja hämmentänyt tunteitani.
En tiedä, mitä tunnen. Tiedän, että olen vihainen.
En silti tiedä, miksi tai mistä olen vihainen.
Yritän yhä selvittää ja prosessoida asiaa.
Opin hänen elämästään paljon sellaista, mistä en pidä.
Yhdenkään tytön ei pitäisi kokea sellaista.
Ei vieraalta saati mieheltä, jonka pitäisi olla isähahmo tai mikä lie.
Niitä asioita en halua ajatella.
Olin aloittanut lukion, kun tätini löysi Mattin kirjan.
Hän kertoi siitä äidilleni.
Olimme ajamassa kotiin mehujääkojulta, kun äitini kertoi,
että biologisen äitini kuolemaan liittyi muutakin.
Pariskunta ilmoitti asianajajalle, ettei heillä ollut varaa uuteen lapseen.
He halusivat etsiä adoptioperheen.
Niin tapasimme Clarencen ja Tonyan.
MEGANIN ÄITI
Mies halusi vain hoitaa asian ja saada rahansa.
Tonyalla ei ollut sanomista keskustelussa.
Olin hieman epäluuloinen.
Tuntui silti, että Jumala oli määrännyt niin.
Megan syntyi kuusi viikkoa myöhemmin.
Menimme sairaalaan.
Tonya oli jo synnyttänyt.
Hän makasi sängyssä, kun menin sisään. Olimme kahden huoneessa.
Kysyin, haluaako hän nähdä lapsen. "En voi", hän vastasi.
Mietin yhä, miksei hän voinut kertoa mitään.
Miksei hän voinut pyytää apua?
Olimme kahden, ja meillä oli kaikki mahdollisuudet.
Miksi et sanonut:
"Auta minua"?
Kukaan ei olisi tiennyt. Olimme kahden huoneessa.
Kun Floyd tuli sisään, tilanne oli ohi. Keskustelu tyssäsi siihen.
Aikoinaan ja toisinaan vieläkin -
etsin netistä kuvia itsestäni lapsena -
ja vertaan niitä Michaelin ja Sharonin kuviin.
Poskipääni ja nenäni tulevat selvästi äidiltä.
Oma hiustenvärini on sama kuin hänellä. Näen hänessä paljon itseäni.
Lapsena haluaa tietää, keneltä näyttää ja miltä pitäisi näyttää.
Haluaa kuulla suvun historiaa. Sitten tytön teinivuodet alkavat.
Haluaa vain tietää, mistä on tullut.
Päätin tehdä dna-testin 2010 tai 2011.
Toivoimme löytävämme minulle sukulaisia.
Se oli jännittävää.
Minun oli mahdollista löytää sukulaisia.
Sharon oli ollut raskaana kolme kertaa. Lukiossa syntynyt vauva oli adoptoitu.
Sitten tulivat Michael ja kolmas, New Orleansissa adoptoitu lapsi.
Se oli Megan.
Dna-yhteys avasi aivan uudet mahdollisuudet.
Silloin kuvaan tuli mukaan Kadonneiden ja hyväksikäytettyjen lasten keskus.
Vuonna 2011 sain käsiini…
RIKOSASIAVASTAAVA
…hyvin niukat tiedot Sharon Marshallista.
Johtolankoja ei juuri ollut.
Kun olin lukenut kirjan, en tiennyt, mitä tiedoillani tekisin.
En tiennyt oikeaa viranomaista,
mutta Joe Fitzpatrick vaikutti johtavalta tutkijalta jutussa.
Hänen mukaansa FBI ei jatkanut tutkintaa eikä Sharonia varsinaisesti edes tutkittu.
Joe oli kyennyt tutkimaan häntä vain Michaelin sieppaukseen liittyen.
Kun Joe tarjoutui auttamaan minua,
olin aivan innoissani.
Sain puhelun Kadonneiden ja hyväksikäytettyjen lasten keskukselta.
Ilahduin, koska pääsin jatkamaan jutun tutkintaa.
Se kaiveli minua.
Olin edistynyt jutussa suuresti -
mutten ehtinyt solmia lankoja yhteen ennen eläkkeelle jäämistäni.
Toivo virisi.
Meidän piti kuitenkin vielä yrittää jututtaa Floydia.
Hän oli kuolemansellissä ja tiesi kaiken. Halusimme vielä haastatella häntä.
Ashley Rodriguez soitti minulle Kadonneiden lasten keskuksesta.
Pengoin arkistoja ja yritin selvittää, kuka Floyd oikein on.
Hän oli kohteeni, ja halusin tietää kaiken mahdollisen.
Sanoin, että Floyd valehtelee hänelle surutta.
Hän on onnekas, jos kuulee totuuden.
En ollut optimistinen.
Se oli viimeinen oljenkortemme.
FBI lähti Floridaan kuulustelemaan Franklin Floydia.
Halusin vastauksen kolmeen kysymykseen. "Kuka on Sharon Marshall?"
"Mitä Michaelille tapahtui? Murhasitko sinä Sharonin?"
ERIKOISAGENTTI
Keskityin Sharonin henkilöllisyyteen. Siihen olisi helppo vastata.
Hänen ei tarvitsisi tunnustaa murhaa.
Hän ei suostunut edes puhumaan asiasta.
Hän sulkeutui ja alkoi paasata.
ERIKOISAGENTTI
Emme olleet edes esittäytyneet, kun hän jo paasasi.
Luuli meitä lakimiehiksi.
Kuuntelimme seisten kolme varttia, kun hän istui ja paasasi.
Lopulta sanoin, ettemme ole hänen asianajajiaan.
"Keitä sitten, vittu?" hän kysyi.
"FBI-agentteja."
Hän nosti leukansa pystyyn ja kysyi, mitä haluamme.
"Avaan Michael Hughesin tutkinnan uudelleen", sanoin.
"Paras kun lopettaisit", hän sanoi.
"Sitä emme tee", sanoin.
Sanoin: "Halusit Michaelista uuden Sharonin."
"Sharon poistui kuvioista, ja Michael korvasi hänet."
Puhuin puhumistani, ja hän alkoi itkeä.
Kun tunteet nousivat pintaan, sain tilaisuuteni.
Scott läimäytti pöytää saadakseen hänen huomionsa.
"Miten tapoit hänet, Floyd?" Krokotiilinkyyneleet virtasivat.
Korotin ääntäni. "Miten tapoit hänet?"
Hän sanoi: "Älä yritäkään."
Lopulta löin nyrkkini pöytään.
"Miten tapoit hänet, Floyd?"
Kyyneleet loppuivat.
"Ammuin kahdesti takaraivoon, jotta se kävisi äkkiä."
Ei kuulu teille, missä hän on.
Pienen pojan kohtalo oli arvoitus yli 20 vuoden ajan,
mutta nyt FBI uskoo löytäneensä vastauksen.
Surullinen perhe itkee menetettyä lastaan.
Rakas Jumala, sano terveisiä, halaa häntä ja anna suukko.
Jonain päivänä tapaamme.
Se sattuu.
Lapsen menettäminen sattuu.
Hän oli melkein oma lapsemme.
Adoptiopaperit olivat melkein valmiit.
Hänet siepattiin ennen niiden valmistumista.
Muut lapset pitivät häntä veljenään.
Hän oli kaikkien mielestä yksi meistä.
FBI kuuli tunnustuksen yli 20 vuotta vanhassa selvittämättömässä murhassa.
Floyd sanoo haudanneensa pojan Oklahoman ja Texasin rajalle.
Olimme siellä kaksi päivää.
Kaivoimme kaksi päivää, seuloimme kaksi.
Mitään ei löytynyt.
Teimme kaiken mahdollisen ja enemmän.
Emme löytäneet mitään.
Halusin yhä tietää, kuka Sharon Marshall oli.
Mies tarttui syöttiin.
Osittain siksi, että Floyd rakasti puhua itsestään.
Hän poukkoili ja kertoi juttujaan ja alkoi yllättäen selostaa, miten…
…miten komea hän oli bussinkuljettajan univormussaan -
Pohjois-Carolinan Cherryvillessä.
Hän oli maailman paras bussikuski.
Hän kertoi tavanneensa Sandy-nimisen tytön.
Sandyn kolme lasta oli otettu huostaan.
Silloin Scott kysyi todella nerokkaan kysymyksen.
"Mitä nimeä käytit silloin?" hän kysyi.
"Brandon Cleo Williams", hän sanoi.
Sitä nimeä emme olleet koskaan kuulleet.
Viimeinkin hän antoi meille jotain.
Hän kertoi vielä lisääkin ja paljasti tapaamansa naisen nimen.
Kertoi, miten he menivät naimisiin. Kuulimme päivämäärän.
Hän paljasti tyttärien nimet ja jopa heidän synnyinpaikkansa.
"Kuka on vanhin?" kysyin. "Hänestähän te kyselette", hän sanoi.
"Missä hän syntyi?" "Michiganin Livoniassa."
"Mistä tiedät?" "Näin syntymätodistuksen."
"Siitä tytöstähän te kyselette."
Kysyin häneltä, mikä vanhimman tytön nimi oli.
"Suzanne Sevakis."
Kun kuulin tytön henkilöllisyyden, istuin vain ja…
En vaipunut transsiin, mutta olin vain niin ilahtunut.
Melkein itkin,
kun kerroin sen hänelle.
Hittolainen.
Hän oli kuullut tytön henkilöllisyyden. Tyttö oli Suzanne Sevakis.
Olin ällistynyt. Helvetti sentään.
Tunsin helpotuksensekaista tunnetta.
Juttu oli saanut pisteen. Tiesimme, kuka tyttö on.
SYNTYMÄTODISTUS
Seuraavana päivänä saimme syntymätodistuksen.
Siinä lukivat hänen vanhempiensa nimet. Sandra Brandenburg ja Clifford Sevakis.
He ovat muuten yhä elossa.
FBI ilmestyi ovelle.
Tunnistin heidän kuvastaan tyttäreni.
SUZANNEN ÄITI
Kysyin, tietävätkö he, missä hän on.
Hän oli hyvin älykäs.
Hyvin hassu.
Ja hyvin nopeaälyinen.
Tulin raskaaksi 18-vuotiaana ja synnytin hänet 19-vuotiaana.
Aloin seurustella 17-vuotiaana.
Cliff ja minä olimme yhdessä lukiossa.
Hän oli minua pari vuotta nuorempi.
SUZANNEN ISÄ
Hän oli kuitenkin niin fiksu ja hauska, että ihastuin häneen.
Olimme yhdessä koko lukion.
Menimme naimisiin lukion lopulla.
Tulin raskaaksi pari kuukautta myöhemmin.
Olin innoissani.
Olin onnellinen.
Tuskin maltoin odottaa vauvan syntymää.
Cliff oli Vietnamissa, kun vauva syntyi.
Se oli vaikeaa.
Sain viikon loman.
Silloin näin Suzannen ensi kerran.
Hän oli puolivuotias.
Kaunis, pikku kerubi.
Olin ylpeä.
Sydän suurenee, kun saa lapsen.
Mutta kun lähtee Vietnamiin,
jättää taaksensa kaiken muun ja elää vain siinä maailmassa.
Palasin muuttuneena miehenä. Sandra tapaili toista miestä.
Sandy kertoi, että haluaa avioeron.
Olin alkanut tapailla toista miestä. Tulin raskaaksi ja sain Allisonin ja Amyn.
Mutta sitten erosimme.
Minä ja tytöt muutimme asuntovaunuun vaunupuistoon.
Vaunupuisto sijaitsi kukkulan laella.
Tornado iski kuin tyhjästä ja kaatoi vaunun kyljelleen.
Tornadon jälkeen kärsin kai traumaperäisestä stressihäiriöstä.
Muistan,
kuinka jossain vaiheessa vain istuin olohuoneen nurkassa lattialla.
Tytöt huusivat äitiä, mutta en kyennyt liikkumaan.
Kävin sosiaalitoimistossa, koska ajattelin saavani apua.
He veivät lapseni.
Muistan, miten itkin virkailijalle, etten kykene huolehtimaan lapsistani.
Nainen sosiaalitoimiston aulassa sanoi: "Muru, mene kirkkoon, niin olosi paranee."
Sosiaalitoimistosta soitettiin minulle ja kerrottiin:
"Haluamme sijoittaa kaikki tytöt samaan perheeseen."
"He ovat kiintyneitä toisiinsa eikä heitä tule erottaa."
Sain valita, adoptoisinko heidät vai luopuisinko kaikista kolmesta.
Se oli aika rankkaa. Viikonloppu meni -
liikaa juodessa ja liikaa miettiessä.
Asuin silloin vanhempieni luona ja olin työtön.
Olin muistaakseni 23-vuotias.
En uskonut, että minusta tulisi hyvää huoltajaa.
Olin yhä sekaisin Vietnamista.
Tiedän, että itkin kirkossa,
koska itkin kaiken aikaa. En voinut lopettaa.
Siellä tapasin hänet.
Hän vain istui viereeni ja alkoi puhua rauhallisella äänellä.
"Mikä hätänä?"
"Jumala lähetti minut auttamaan sinua."
"Haetaan lapsesi", hän sanoi.
"Mennään naimisiin. Pidän huolen sinusta ja lapsista."
"Kaikki järjestyy."
Kun muutimme yhteen, hän alkoi tehdä pelottavia juttuja.
Kun tajusin, millaisessa pulassa olen, en tiennyt, mitä tehdä.
Hän kantoi aina veistä mukanaan.
Hän tunnusteli veistään ja kysyi: "Luuletko jättäväsi minut?"
"Ei onnistu."
Kerran minun piti ostaa tytöille vaippoja. Kirjoitin kaupassa väärennetyn sekin.
Sain 30 päivän vankilatuomion.
Silloin hän vei lapseni.
Lähdin välittömästi poliisiasemalle.
Kerroin poliisille, että mies on vienyt lapseni.
Hän kysyi, olemmeko naimisissa, ja vastasin myöntävästi.
Silloin kyseessä oli siviiliasia, jonka joutuisin hoitamaan itse.
POLIISILAITOS
Äänensävyni koveni ja koveni.
Minut saatettiin ulos poliisiasemalta.
Jossain vaiheessa hän oli jättänyt Allisonin ja Amyn orpokotiin -
ja vienyt Susien mukanaan.
On hyödytöntä jossitella ja miettiä, jos en olisikaan…
Jos olisin saanut muualta apua -
selviytyäkseni ongelmistani, tätä ei olisi tapahtunut.
Susien äitinä minun olisi pitänyt suojella tyttöä siltä hirviöltä.
En suojellut.
Olen todella vihainen Sharonin äidille.
En usko hetkeäkään,
että siihen aikaan olisi ollut mahdotonta löytää lasta.
Minut siepattiin vuonna 1976.
Äiti pommitti viiden vuoden ajan kaikkia.
Senaattoria, pormestaria. Hän esiintyi televisiossa.
Hän teki kaikkensa.
Hän ei ollut varakas,
mutta hän käytti kaikki rahansa löytääkseen minut.
Äitini teki kaikkensa.
Haluaisin vain tietää syyn.
Miksei se nainen yrittänyt kovemmin?
Rehellisesti sanottuna otin yhteyttä tytön isoäitiin.
Se ei sujunut hyvin. Hänellä oli hällä väliä -asenne.
Kun pyytää apua joltakulta, eikä häntä kiinnosta,
se on minusta…
Etkö välitä?
Etkö halua tietää? Millainen ihminen olet? En pidä sellaisesta.
Vuonna 2003 Tulsassa ollessani vierailin hautausmaalla.
Mietin, että olisi hienoa uusia hautakivi.
Siinä luki vain "Tonya". Se oli häiritsevää.
Kun hänen henkilöllisyytensä selvisi,
puhuin Meganin kanssa ja päätimme hoitaa asian.
Matt kysyi mielipidettäni siitä, mitä hautakivessä pitäisi lukea.
Se tuntui kovalta vastuulta.
Hän kosketti elämässään monia ihmisiä.
Halusin tekstin kuvastavan, että hän oli monia asioita eri ihmisille.
3.6.2017
Jumala, kiitos tästä tilaisuudesta.
Rukoilen, että annat lohtua ja voimaa kaikkien elämään.
Niin meille kuin poissaolevillekin.
Siinä se on.
Hän oli vain 20-vuotias kuollessaan vuonna 1990.
6.9.1969-30.4.1990
Saimme hautakiven vaihdetuksi vasta kesäkuussa 2017 -
ja saimme siihen viimein oikean nimen.
Hän oli ystävänä paras mahdollinen.
Hän oli järjen ääni ja tuki ja turva, mikä on aivan hullua,
koska hänellä ei koskaan ollut vastaavaa. Silti hän teki sen niin luontevasti.
RAKASTAVA ÄITI JA YSTÄVÄ
Hän sai viimein ansaitun muistotilaisuuden.
Se pani asialle puolipisteen.
Hän saa viimein levätä rauhassa.
Silti hän elää sydämessäni.
Kun itse lähden, kenties puolipiste muuttuu pisteeksi.
Se oli kaunista.
Oli ihanaa saada tietää, kuka hän oli.
Muistan vain -
että lupasin pitää hänen puoliaan.
Eniten minua järkytti, ettei hän itse tiennyt, kuka oli.
Minua helpotti tutustua ihmisiin, jotka kuuluivat hänen elämäänsä.
Heillä kaikilla oli niin positiivisia muistoja hänestä.
Tuntui kuin hän olisi toisinaan -
ottanut kaiken irti elämästään.
Olin iloissani.
Iloissani siitä, että hautakivessä lukee nyt hänen nimensä.
Se oli tärkeää meille kaikille.
Siinä luki hänen oikea nimensä, siinä seisoi hänen oikea isänsä.
Siinä on hänen tyttärensä.
Tässä hän lepää, ja tässä on hänen oikea nimensä.
Kiitos, sheriffi.
Sain uusia tuttavia ja sukulaisia enemmän kuin edes tarvitsen.
Toivottavasti minusta tulee edes puoliksi niin hyvä äiti kuin hän halusi olla.
Äitiys sai minut kunnioittamaan biologista äitiäni entistä enemmän.
Hän luopui kahdesta lapsesta ellei useammastakin -
tietäen, että lasten kannalta oli parempi niin.
Poikani Michael nimettiin veljeni mukaan.
Michael ei saanut elää, ja halusin, että nimi elää poikani kautta.
En voi enää puhua Suzannelle, mutta voin puhua Meganille.
Se riittäköön.
Selvittelen yhä, kuka olen, mutta tiedän, että tarinani auttaa muitakin.
On vain koottava kaikki palaset,
mietittävä, miten kaikki muovasi minua, ja sitten voin jakaa tämän.
Tiedän, että hänellä olisi ollut mahdollisuus.
Hän olisi kyennyt selviytymään kaikesta, mitä hänelle oli tapahtunut.
Jos hän olisi vain päässyt irti miehestä, hänestä olisi tullut mahtava selviytyjä.
Hänessä oli niin paljon potentiaalia.
Hänellä oli jotain tarjottavaa maailmalle.
Hänellä oli lahja, ja…
Sellaisena hänet muistan.
SUZANNE MARIE SEVAKISIN JA MICHAEL ANTHONY HUGHESIN MUISTOLLE
Jos sinä tai tuttusi on kokenut seksuaalista väkivaltaa,
löydät lisätietoa osoitteesta www.wannatalkaboutit.com
Tekstitys: Ilkka Salmenpohja