Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er sent om aftenen i Oklahoma City i april 1990.
To eller tre fyre kører ad vejen i en bil.
De ser noget affald.
Og ved siden af det ser de en person.
Det lader til at være en ung kvinde, en lyshåret kvinde.
De ringer efter en ambulance.
Hun bliver kørt på hospitalet,
og hendes mand, Clarence, kommer efter noget tid.
Hun hedder Tonya Hughes og arbejder som stripper i Tulsa,
og de har en lille søn, der hedder Michael.
INGEN BESØGENDE
Han er meget ældre end hende og virker underlig.
Da lægerne undersøger hende,
finder de gamle mærker.
De finder gamle skader.
Det er noget galt med billedet.
Efter noget tid dør kvinden.
Pigerne, Tonya optrådte med, prøver at finde hendes familie.
De ringer til en kvinde og siger, hendes datter er død.
Og hun siger: "Hvad taler I om?
Min datter døde for 20 år siden, da hun var halvandet år."
Det går op for dem, at den døde kvinde ikke er Tonya Hughes.
Nu spørger de sig selv:
"Hvad skete der?
Og hvem er hun?"
STRIPKLUB
Jeg mødte Tonya på Passions i efteråret 1989.
Vi blev venner, fordi vi var de yngste.
Vi fandt umiddelbart sammen.
Vi var ikke som bikerpigerne.
Vi var piger, der gik i skole og fik en uddannelse.
Jeg gik på universitetet dengang.
Så vi havde meget til fælles.
Hun var tydeligvis kvik.
Hun læste hele tiden og prøvede at blive klogere.
Vi talte hele tiden.
Tonya var min bedste ven.
Da jeg mødte Tonya, mødte jeg hendes mand, Clarence.
Han var en ældre mand,
og de havde en søn på to år, Michael.
Hendes søn betød alt for hende.
Hendes verden drejede sig om ham.
Han var altid glad og smilende. Han elskede hende højt.
Hver gang, jeg så dem sammen, var Michael lige ved siden af sin mor.
Han var aldrig ved siden af Clarence.
Jeg spurgte: "Skal vi ikke tage Michael med i zoo?"
Og hun sagde: "Nej."
Hun måtte ikke tage Michael nogen steder
kun sammen med hende.
Når man deler omklædningsrum, ser man hinanden.
Hun havde blå mærker på hele ryggen.
Hun sagde, hun var faldet, men jeg vidste bedre.
Det var slemt.
Og det blev værre.
Det blev værre og værre.
En dag fortalte Tonya mig,
at Clarence havde tegnet en livsforsikring for hende.
Hun var rædselsslagen.
Hun ville stikke af, men hun havde Michael,
og han holdt ham under lås og slå.
Virkelig under lås og slå.
Jeg tror, hun var bange for, han ville gøre skade på dem.
Og jeg tror ikke, hun kunne have fået Michal væk fra Clarence.
Hun var låst fast
og kunne ikke komme fri.
Clarence ringede den 25. april 1990 og sagde, at hun var blevet ramt
af en flugtbilist i Oklahoma City.
Hun havde ikke sagt, at de ville forlade byen.
Hvorfor havde hun ikke sagt det?
Noget føltes ikke rigtigt.
Tonya Hughes ankom lidt efter midnat.
Hun havde alvorlig hjernerystelse.
Vi indlagde hende på intensivafdelingen…
NEUROKIRURG
…og gav hende intravenøse væsker, blodtryksmedicin
og medicin til at mindske hævelsen i hjernen.
Clarence fortalte, at hun var på intensivafdelingen,
og at hun ikke måtte få besøg.
Jeg måtte ikke besøge hende, men jeg gjorde det alligevel.
Det var der, sygeplejerskerne fortalte,
at de havde mistanke om, at der var tale om en forbrydelse.
De fortalte, at det ikke var en flugtbilist.
Det, der undrede mig mest, var rifterne her.
Som om hun var blevet revet.
Det lignede, at hun havde været oppe at slås.
Hun var mindre medtaget end forventeligt efter at være blevet ramt af en bil.
Hendes vitale tegn var stabile.
Men hendes tilstand blev værre,
og jeg forstod det ikke.
Jeg var kommet hjem, da de ringede fra hospitalet.
Hun var gået bort.
Hun var 20 år, da hun døde.
Sådan opdagede vi, at det ikke var hendes navn.
Hun hed ikke Tonya Hughes,
og på det tidspunkt vidste vi ikke, hvem hun var.
TONYA JEG VIL ALTID VÆRE HOS DIG
Derfor skrev vi "Tonya" på hendes gravsten.
Og jeg tror ikke, at Michael var i sikkerhed hos Clarence.
Hospitalet spurgte ind til Michael og sagde, at han ikke talte.
Jeg sagde: "Det er forkert."
De bad mig kontakte socialforsorgen i Oklahoma.
Socialforsorgen anbragte Michael hos en plejefamilie.
VELKOMMEN
-Der er han. -Ja.
-Mickey Mouse-klubben. -Ja.
Vi skulle have Mickey Mouse-hatten på den dag.
Vi fik Michael den 1. maj 1990.
MICHAELS PLEJEMOR
Michaels mor var død dagen inden,
og han var lige fyldt to år.
Vi fik besked fra sagsbehandleren om,
at han stadig fik flaske, og at han kun drak Pepsi.
Hvis man sagde nej til ham…
MICHAELS PLEJEFAR
…blev han hysterisk.
Han smed sig på gulvet, på stengulvet derude,
og bankede hovedet ned i det.
Han løftede hovedet op…
Vi var bange for, han kom til skade.
Han var skadet, men har var en god dreng.
Allerede første aften, fik han ikke Pepsi.
Han fik ikke flaske.
Jeg gav ham bare en kop med mælk.
Jeg tænkte: "Hvad er det, jeg gør?"
Når man vænner børn fra at få flaske, er de kede af det de første nætter.
Men han faldt til ro.
Da ugen var omme,
var han som et andet barn.
Jeg havde aldrig troet, at han ville gøre sådan.
Vi havde Michael i fire år.
Bare i løbet af de første to år
voksede han følelsesmæssigt, fysisk og psykisk.
Al den tid, vi havde Michael,
prøvede hans far at få Michael tilbage.
DOMSTOL
Min søn bliver straffet for at ville se sin far.
Han er låst inde på sit værelse uden legetøj
og får at vide, at hans far er ond.
Vi kan ikke fjerne et barn fra et ikkevoldeligt hjem,
på grund af en våd ble eller mistanke om manglende omsorg,
som jeg ikke kunne give min søn i en periode med svaghed
efter min kones tragiske død.
Han fik samkvemsret.
Michael skulle se sin far. Michael brød sig ikke om det.
Vi sagde til Michael, at han var nødt til at se sin far.
Han kravlede ind under klaverbænken og gentog:
"Den onde mand."
Det var aldrig en god dag for Michael.
Tænk over det her.
Splittede hjem og onde handlinger mod børn, skaber forbrydere.
Alle gik ud fra,
at han var faren.
Socialforsorgen ringede og sagde,
at vi skulle have lavet en faderskabstest på Michael.
Resultatet af faderskabstest kom,
og det blev bevist, at han ikke var faren.
Intet biologisk slægtskab.
SOCIALFORSORGEN
IKKE MICHAELS BIOLOGISKE FAR
Hans blev frataget sine rettigheder som forælder.
Besøgene stoppede.
Samme uge
kørte en pickup forbi,
og manden kørte 10-15 kilometer i timen.
Han blev ved med at stirre på mig.
Jeg tænkte: "Hvad ser den mand på?"
Jeg havde en fornemmelse.
Jeg ringede til socialforsorgen og sagde:
"Hvilken bil kører Clarence Hughes og hvordan ser han ud?"
Da de beskrev ham, sagde jeg: "Den mand har lige været her."
De sagde, at jeg var paranoid, og jeg sagde:
"Nej, jeg tror, der foregår noget."
Den 12. september 1994
blev vi kaldt ud til en mand, der var blevet bundet til et træ,
bundet og kneblet.
GRUNDSKOLE
Den mistænkte bad om at tale med skolelederen.
Han skulle hente sin søn.
VICEPOLITICHEF
Han viste, at han var bevæbnet.
Han sagde: "Jeg skal hente Michael, og du skal hjælpe mig."
SKOLELEDER
Han sagde, han var klar til at dø. Hjalp jeg ham ikke, ville jeg dø.
Han gik ind i klassen med pistolen rettet mod skolelederen
HENVENDELSE PÅ KONTORET
og bortførte både Michael og skolederen.
Han sagde: "Vi går ud herfra og tager din bil.
Du skal køre lidt vej til en grusvej."
Til sidst stoppede de.
Han tog skolelederen ind i skoven,
hvor han blev bundet til et træ med håndjern og gaffatape for munden.
Efter et stykke tid
fandt nogen ham og ringede til myndighederne.
Da vi havde set stedet, kontaktede vi FBI.
FBI
Dagen efter kom agent Joe Fitzpatrick til mit kontor.
Man ser flere forbrydelser på hjemvejen i New York City,
end man ser i Oklahoma City.
Der sker ikke mange bortførelser i Oklahoma,
men når de skete, faldt opgaven på mig.
En bortført person skal helst findes inden for 2 døgn.
Derefter daler chancen for at finde dem drastisk.
Det første, vi gjorde, var at efterlyse dem.
BORTFØRT
Alle styrker i Oklahoma var på udkig efter en dreng,
ved navn Michael Hughes,
der var blevet bortført af en mand, der udgav sig for drengens far,
Clarence Hughes.
Vi fandt hans journal og så, at han i 1990
havde prøvet at få udbetalt sin kones livsforsikring.
Men personnummeret tilhørte en mand ved navn Franklin Floyd.
FØDSELSATTEST
Clarence Hughes hed i virkeligheden Franklin Delano Floyd.
FALSK IDENTITET
Franklin Floyd havde mange aliasser.
Trenton Davis, Warren Marshall, og Clarence Hughes.
Vi opdagede, at Franklin Floyd havde været på et resocialiseringscenter.
Det vil sige, at han havde været i fængsel.
Jeg indhentede straks hans straffeattest.
TRUCKER SIGTET
I 1962 bortførte han en pige.
FANGET PÅ KAMERA
Han røvede en bank i 1963.
Han blev løsladt og kom på resocialiseringscenter i 1972.
I 1973 overfaldt han en kvinde.
SIGTET FOR BORTFØRELSE
Han blev arresteret, løsladt mod kaution,
men mødte ikke op i retten til retssagen.
Han havde været på flugt lige siden, hvilket vil sige næsten to årtier.
Det var tydeligt, at vi havde et problem.
Franklin Floyd tilbragte ti år i fængsel i 1960'erne.
Da han kom ud, kontaktede han ikke sin tilsynsværge,
men forsvandt de næste 17 år.
Han var ekspert i at være på flugt og i at skjule sin identitet.
FBI
FANGE PÅ FLUGT
MYSTERIUM OMGIVER DRENGENS MOR
Og der var spørgsmål om drengens mor,
der var død fire år tidligere.
Mistanken blev rettet mod Franklin Delano Floyd,
da Tonyas kolleger fra stripklubben Passions i Tulsa
gik til politiet.
FLOYD MISTÆNKT I MORENS DØD
Da jeg fik at vide, Tonya var blevet dræbt af en flugtbilist,
var Franklin Floyd sandsynligvis skyldig.
DRENG OG FORBRYDER EFTERLYST
Manden var voldelig. Han ville blive svær at fange.
FBI BESKRIVER "BIZAR" HISTORIE
"HAN ER EN MEGET FARLIG PERSON."
Adfærdsforskere gav mig en uge.
Efter en uge ville Floyd sandsynligvis blive træt af drengen,
han ville blive en hæmsko og blive dræbt.
Floyd og drengen formodes at køre
i en Ford-pickup fra 1994.
Oklahoma-nummerplade, QCN305.
Tonya Hughes var mor til drengen, der blev bortført fra skolen,
men hun blev kørt over af en bil i Oklahoma City i 1990.
Kontakt FBI på 847-7471 ved spor i sagen.
MICHAEL HUGHES ELLER MICHAEL MARSHALL
I 1994 var der en stor nyhedsreportage om bortførelsen.
Min mor så nyhederne og sagde:
"De kalder hende et andet navn. Tonya.
Men det er Sharon i nyhederne."
Jeg sagde: "Hvad er der galt? Er Sharon i nyhederne?
Interviewer de hende? Hvad sker der?"
Og min mor sagde: "Nej.
Hun er… Sharon er død."
Jeg ringede til FBI. Jeg ringede og sagde:
"Vi så en nyhedsreportage
om en pige ved navn Tonya.
Jeg ved, hvem hun er.
Hun hedder Sharon Marshall.
Hun var min bedste ven."
Jeg mødte Sharon i 1984 på elevrådslejren.
Jeg gik i klasse med Sharon Marshall.
Vi fulgte begge eliteprogrammet på Forest Park Gymnasium.
FOREST PARK GYMNASIUM
Sharon gik ud i 1986.
Jeg gik ud i 1987.
Vi havde hele to år sammen som bedste venner.
Det er et typisk gymnasium.
Vilde gange, tossede unger.
Eleverne sneg sig ud for at ryge.
Vi tog i butikscentret for at se på drenge.
Vi havde stort hår og skørt tøj.
Det var et helt normalt gymnasium i 1980'erne.
Jeg mødte Sharon på en sommerlejr.
Vi blev bedste venner.
Det føltes, som om jeg havde kendt hende hele livet.
Jeg husker, da hun kom ind i klassen,
for alle drengene tænkte: "Wow!"
Hun var virkelig klog, og hun fulgte eliteprogrammet.
Hun var med i naturvidenskabsklubben, eliteprogrammet.
Det kørte for hende.
Sharons venner var udskuddene.
Vi var ikke populære. Vi var de kloge børn.
Kloge børn er som regel ikke populære.
"Der er ikke plads til at skrive i din årbog.
Du er en sød og speciel pige.
Bliv ved med at være det. Vær dig selv.
Elsker dig. Sharon Marshall."
Hun tog altid de svages parti.
Sådan var hun som person.
Gymnasietiden var hård for mig. Jeg var mindre end de andre drenge.
Jeg gik op i kunst.
Jeg blev truet, jeg blev kaldt bøsse.
Det var normalt.
De første år var kun gode på grund af nogle bestemte personer.
En af dem var Sharon Marshall.
I skolen fandt jeg altid en seddel,
hvor der stod: "Ray, skat.
Håber, du har en god dag. Elsker dig. Sharon."
Hun var meget moden af sin alder.
Lige fra starten vidste hun, at hun ville på Georgia Tech,
og at hun ville være luftfartsingeniør.
Jeg husker, at hun ringede, og at hun råbte ind i telefonen.
"Jeg kom ind. Jeg kom ind på Georgia Tech,
og jeg fik et stipendium,
og jeg skal læse til luftfartsingeniør."
Hun var så spændt. Det var den bedste dag i hendes liv.
Hun var så utrolig glad. Hun talte ikke om andet.
Hendes far købte en helsidesannonce i årbogen
for at fejre, at hun var kommet på Georgia Tech.
Han sagde: "Pas på, Georgia Tech.
Velkommen til en fremtidig general i luftvåbnet og luftfartsingeniør. Far."
Forældre indrykkede helsidesannoncer, men det var babybilleder og…
Hvorfor valgte en far et sexet billede af sin datter?
Det giver ingen mening.
Vi syntes, at hendes far var streng og sær.
Jeg mødte hendes far første gang, da han tog Sharon med hjem til os.
Han trak min far til side og bad om et lån.
Min far sagde: "Under ingen omstændigheder. Nej."
Mine forældre havde en dårlig smag i munden.
Det var første dag.
Hun fortalte, hendes mor blev ramt af en bil på en bro
og døde, da hun gik i anden klasse.
Hun stod for at lave aftensmad hver aften.
Hun måtte ikke tale i telefon.
Hun sagde: "Ring ikke, hvis ikke jeg ved det på forhånd.
Jeg kan ringe til dig."
Så snart han kom hjem, blev hendes stemme ængstelig,
og hun sagde: "Jeg må gå." Og hun lagde på.
Jeg husker, at hun ringede, hun græd og græd
og sagde, at hun var gravid.
Jeg husker, at jeg var chokeret.
Hun græd, da hun fortalte, at hun var gravid.
Jeg sagde: "Åh gud, hvad vil du gøre?"
Hun sagde: "Jeg får barnet. Jeg bortadopterer ham.
Men far vil ikke lade mig gå på universitetet."
"Det skal du, du har et stipendium. Du er så klog.
Du skal være luftfartsingeniør."
Hun sagde: "Nogen skal tage sig af far."
Hun var knust over, at hun ikke kunne gå på Georgia Tech,
for det havde været hendes mål.
Det havde hele tiden været hendes mål.
Sharon ringede og sagde: "Vi tager til Arizona om et par dage."
Hun sagde: "Jeg får barnet der."
Hun sagde, at hun ville bortadoptere ham. Hendes far lod hende ikke beholde ham.
Ifølge politiet gik 51-årige Franklin Floyd ind på skolen…
America's Most Wanted har to gange nævnt bortførelsen af Michael Hughes.
Efter lørdagens episode har programmet fået 20 opkald fra seere,
der hævder at vide, hvor drengen er.
Et af disse tip er tippet, der vil føre os til Michael Hughes.
Michael forsvinden blev omtalt i alle medier.
Jeg tror, det var der, jeg mødte Joe Fitzpatrick.
Jeg talte med ham i timevis.
Han sagde: "Jenny, ikke bare er hun død, hun er ikke den, du tror."
Vi viste hende billeder af Tonya Hughes.
Hun sagde, hun kendte hende som Sharon Marshall.
Og at denne mand, som vi kendte som Clarence Hughes,
kendte hun som Sharons far, Warren Marshall.
De troede, hun var hans kone.
De sagde: "De er gift."
Jeg sagde: "Nej, det er hendes far. De er ikke gift."
De sagde: "Nej, de er gift."
Og jeg sagde: "Nej. Han var hendes far."
Vi havde helt forskellige billeder af, hvem Sharon var.
Da vi talte med Jenny Fisher, indså vi,
at Tonya også havde aliasser.
Vi opdagede, at i 1989, året før hendes død,
ændrede de deres navne.
Sharon Marshall blev til Tonya,
og Warren Marshall blev til Clarence Hughes.
Navnene, de valgte, fik de fra gravsten i Alabama.
De blev gift under de nye navne i New Orleans…
VIELSESATTEST
…så han giftede sig med sin egen datter.
ÆGTESKAB
Det var ikke til at fatte.
Spørgsmålene hobede sig op.
Politiet vidste ikke, hvem hun var.
Hun var kendt under mange navne,
såsom Tonya D. Hughes og Tonya Dawn Tadlock.
Men hvem var hun, og hvem dræbte hende?
Spørgsmålet er,
hvad skete der med Sharon Marshall, fra hun gik ud af gymnasiet,
til hun blev fundet død i vejkanten?
Hendes død var mistænkelig.
Men der var intet bevis for, at Floyd dræbte hende.
Hvad skete der med Sharon Marshall?
NØGEN
Jeg hørte fra hende én gang.
Hun fortalte: "Vi flytter snart. Vi tager vestpå."
På en eller anden måde endte de i Tampa.
Hun arbejdede som stripper på en af klubberne der.
NØGEN
I slutningen af 1980'erne var Mons Venus
det eneste voksenunderholdningssted.
Det var kendt som stedet med de smukkeste piger
i verden.
Vi var ikke bare iført lingeri.
Vi var iført eksklusivt fransk lingeri.
Vi var det bedste af alting.
Alle besøgte stedet.
Kvinder.
Sportsfolk.
Musikere.
Forretningsmænd.
Hver aften føltes som en fest.
Jeg husker, da Sharon Marshall gik ind ad døren.
Hun lignede et levende dukkebarn.
Hun var meget sobert klædt.
Hun havde en blondekjole på.
Så hun gik aldrig nøgen rundt som alle andre.
Hun lignede lidt en lille pige.
Hun var meget genert.
Hun talte ikke om sin fortid.
Og hun talte ikke om sig selv.
Men hun og jeg begyndte at blive venner.
Og pigerne i klubben fortalte mig
om hendes far og deres mærkelige forhold.
Sharons far fortalte hende, at hun skulle spørge
om festerne, jeg arrangerede,
og hun skulle fortælle mig, at hun var klar.
Der er en millionærklub her,
og deres fester var de letteste.
Man danser tre numre, ingen lapdance.
Ingen rører en.
Og man går derfra med mellem 500 og 1000 dollar.
Det var den første fest, jeg tog Sharon med til.
En af mændene fortalte mig:
"Du må hellere hente Sharon og få hende ud herfra nu.
Hun er foran dametoilettet."
Hun stod uden for døren,
og tilbød seksuelle ydelser til mændene for 50 dollar.
Hun sagde: "Min far sagde, jeg skulle gøre det, og gav mig kondomer."
Det var modbydeligt.
Jeg kunne ikke tro,
at en mand
ville sætte sin datter i den situation.
Sharon fortalte ikke, at hun var gravid,
men det blev tydeligt.
Sharons forhold til sin søn, Michael, var smukt.
Hun var en fantastisk mor.
Hun var så optaget af ham.
At se den måde, han så på hende.
Jeg tror, der var…
Det var det bedste, der var sket for hende.
Da jeg var 15 år, begyndte jeg at passe Michael.
Han var min ven.
Vi bumpede hoveder. Pande mod pande.
Vi stirrede på hinanden.
Han holdt sin mund op mod min kind.
Han var så sød.
Jeg boede i trailerparken Golden Lantern her i Florida.
Jeg boede omkring en gade fra Sharon og Warren Marshall.
Deres mobilehome var almindeligt.
To soveværelser, et badeværelse.
Warren sov på en sovesofa i stuen.
Sharon havde det bageste værelse. Det forreste værelse var Michaels.
Han havde ingen vugge. Det var underligt.
Han havde en rejseseng.
De havde ingen familie. Og de havde kun nogle få venner.
Sharon havde en ven, Cheryl.
Hun kom hjem til Sharon og Warren en til tre gange om ugen.
Hun havde altid pænt tøj på og pæne negle.
Og hun var så rar.
Hun kørte gennem trailerparken i sin Corvette.
Det var en smuk bil.
Hun så mig ved poolen og vinkede til mig.
Når man er 15 år, og en person er så køn,
føles det virkelig rart,
at nogen med hendes klasse og stil hilser på en.
Cheryl var smuk.
Hun var italiener.
Hun havde langt, smukt, tykt, sort hår.
Hun så vild ud, men hun var ikke vild. Hun var meget naiv.
Hun havde vundet en skønhedskonkurrence.
Og hun så Mons Venus som et springbræt.
Hun ville gerne være model.
Hun ville være i Playboy.
Men da jeg fandt ud af, at Cheryl tilbragte tid med Sharon og hendes far,
blev jeg bekymret for hendes sikkerhed.
En aften så vi brydning.
Warren satte et bånd i maskinen, så vi kunne optage det.
Og der så jeg
Sharon og Cheryl på stranden,
topløse,
der dansede.
Jeg husker, at jeg tænkte: "Det er Sharon.
Optager han sin egen datter?"
Så gik det op for ham: "Pis!
Du må aldrig nævne det her. Det er ikke…
Det var bare for sjov." Jeg sagde okay.
"Jeg må gå. Jeg skal være hjemme nu."
En af pigerne fortalte mig om videoen.
Da Cheryl kom ind, var jeg rasende på hende.
Hun fortalte, at Sharons far havde sagt: "Lad mig tage billeder af dig.
Jeg tager en video og sender den til Playboy,
og du bliver en stjerne."
Og han sagde: "Han prøvede at have sex med mig.
Jeg ville ikke have sex med ham.
Jeg skubbede ham væk.
Og noget slog klik,
og han blev meget voldelig."
Jeg sagde til hende: "Jeg kan ikke beskytte dig mod dem.
Du må holde dig fra dem."
Men pludselig forsvandt Sharon og hendes far.
Hun dukkede ikke op på arbejde. Hun sagde ingenting.
Jeg troede, de var rejst, fordi der var så meget snak.
Vi prøvede at få hende væk fra ham.
Hen han lod aldrig barnet ude af syne.
Det skræmte hende.
Hun ville aldrig efterlade Michael.
Jennifer Fisher vidste ikke, hvad der var sket med Sharon i de år.
Jeg sagde, at vi ikke anede, hvad der foregik dengang.
Hendes far var underlig.
En dag spurgte Sharon, om jeg ville overnatte hos dem.
Min far var der ikke.
Min mor sagde: "Du får lov at overnatte der for en gangs skyld.
Sig det ikke til din far."
Min mor satte mig af.
Vi var ved at skifte til nattøj.
Hun åbnede en skuffe og fandt noget meget sexet lingeri frem.
Hun sagde: "Far køber det til mig."
Jeg sagde: "Åh gud, det er smukt. Men hvorfor har du det?"
Hun sagde: "Jeg har det bare, fordi det er pænt."
Og…
Han kom ind med en pistol.
Der var ingen døre i huset. Der var forhæng, men ikke døre.
Og han kom ind med en pistol.
Han pegede den mod os og sagde: "Hvad laver I?"
Han skreg af sine lungers fulde kraft. Jeg skreg.
Vi havde kun undertøj på. Vi var ved at skifte.
Jeg havde ikke tøj på. Jeg tog noget og holdt op foran mig.
Han begyndte at le. En manisk, ond latter.
Så sagde han: "Jeg kommer igen." Og han gik ud.
Jeg så på Sharon, og hun grinede bare.
"Far er bare fjollet."
Vi skiftede, og han kom tilbage.
Han havde pistolen med.
Han beordrede mig til at lægge mig på gulvet med en pude over hovedet.
Jeg gjorde det.
Han holdt pistolen og voldtog hende.
Jeg var på værelset.
Vi talte ikke derefter. Han rejste sig og gik.
Og jeg… Jeg lå der bare.
Næste morgen kom hun over og gav mig et stort knus.
og hun sagde:
"Sådan er far bare."
Hun sagde: "Jeg er okay. Du er okay."
Hun sagde: "Bare glem det."
Jeg sagde det aldrig til nogen, fordi jeg var bange.
Det har været svært gennem årene,
for det var den mest smertefulde oplevelse i mit liv.
Det ændrede, hvem jeg er som person.
Det ændrede mit syn på verden.
Det ændrede alt for mig.
Jeg kender ingen, der har haft så slemt et liv,
og så længe, som hun havde.
Jeg hadede,
at hun blev seksuelt misbrugt som barn.
Og at han tog hende til stripklubber,
så hun kunne optræde og tjene penge til ham.
Jeg havde ondt af hende.
Jeg havde meget ondt af hende.
Jeg kan ikke forestille mig nogen leve under de forhold
i så lang tid.
Vi vidste, at Floyd forgreb sig på Sharon.
Og vi vidste, at han havde en forhistorie med bortførelse, voldtægt og overgreb.
Det var et mønster.
Han blev dømt i 1962
for at bortføre og voldtage en 4-årig pige.
ANKLAGET FOR BORTFØRELSE
Han var tidligere straffet pædofil.
SIGTET FOR MISBRUG
I 1990'erne overfaldt han en kvinde.
Så der viste sig et mønster med vold og overgreb.
UNG MAND IDØMT 10-20 ÅRS FÆNGSEL FOR BORTFØRELSE AF PIGE
Men da vi gennemgik Floyds fortid,
var det tydeligt, at noget var galt.
En agent fandt frem til en nabo,
der kendte Franklin Floyd i 1970'erne i Oklahoma City.
Naboen havde et billede
af Floyd sammen med Sharon, da hun var fem-seks år gammel.
Ifølge adfærdsforskere er det er typisk tegn på misbrug,
fordi hun ser trist ud, hun smiler ikke.
Vi så på tidslinjen.
Sharon var 20 år, da hun døde i 1990.
ALDER: 20 DØDSDATO: 30. APRIL 1990
Det vil sige, at hun blev født i 1969 eller 1970.
Floyd var i fængsel fra 1963 til 1972.
Han kunne umuligt være Sharons biologiske far.
Han kunne ikke have et barn.
Det gav ikke mening, at han havde pigen.
MYSTERIE OM MOR
Han havde bortført en pige før.
Da jeg så det, sagde jeg: "Åh gud, han har også bortført hende."
Vi frygter, at hun blev bortført som lille barn,
og er blevet holdt fanget af Franklin Floyd
i alle disse år.
NYE OPLYSNINGER I BIZAR SAG
Han holdt hende fanget i over 15 år.
FAMILIEFORHOLD
Jeg vidste, hendes rigtige navn ikke var Sharon Marshall eller Tonya Hughes.
MANDEN, DER HAR MICHAEL, BORTFØRTE HANS MOR.
Men jeg anede ikke, hvem hun var,
hvem hendes forældre var,
hvor hun kom fra,
hvad hendes sande navn var.
Vi vidste det ikke.
Man får ondt i maven, når det går op for en,
at denne forfærdelige sag er endnu værre.
BORTFØRT MICHAEL ANTHONY HUGHES
Vi tænkte, at Michael var i fare.
FORSVUNDET 12/9 1994 I OKLAHOMA
Vi vidste, at vi måtte handle hurtigt.
Franklin Floyd havde været på flugt i 17 år.
Han ville blive svær at finde.
Han var derude et sted.
Gud være lovet for de FBI-agenter,
der påtog sig sagen og sagde: "Vi må gøre det her."
Joe Fitzpatrick fandt på en plan.
I en sådan sag er den bedste indikator for, hvad vil nogen vil gøre i fremtiden,
hvad de har gjort i fortiden.
Denne mand havde så mange aliasser,
og folk som ham gør ofte det samme igen og igen.
De følger et mønster.
Jeg tænkte, han brugte de samme aliasser.
Han ville tage hen, hvor han havde været før.
Phoenix, Florida, Georgia, Kentucky.
Så jeg udsendte en advarsel på samtlige aliasser.
De gav besked til alle staterne,
hvor han havde fået kørekort under forskellige navne,
hvis han ville prøve at forny sit kørekort.
Ganske rigtigt.
Han fornyede kørekortet under navnet Warren Marshall
i Louisville, Kentucky.
MOTORKONTOR
Jeg fløj til Kentucky,
og vi fik en agent i Louisville til at forklæde sig som UPS-bud.
Planen var at aflevere kørekortet til ham
og arrestere ham samtidig.
Vi afleverede kørekortet.
Han blev omringet
og taget i forvaring.
Straks efter anholdelsen tog agenter hjem til hans bopæl
og talte med naboerne.
Floyd boede i en forfalden ejendom
i det østlige Louisville i omkring seks uger.
Hans naboer havde ikke nået at lære ham at kende.
Så vidt jeg ved, talte han ikke med nogen. Han kom og gik bare.
Han talte ikke med nogen om familie eller noget, så…
Ingen havde set Michael.
Jeg talte med begge hans arbejdspladser, hans nuværende og tidligere arbejdsplads.
Ingen havde set Michael.
Han havde en busbillet
fra Atlanta, Georgia til Louisville, Kentucky,
til én person, kun én person.
Han er min søn, og jeg elsker ham højt.
Jeg håber, de finder ham.
Næste dag spurgte jeg ham, om Michael stadig var i live.
Det hævdede han, at han var.
Han sagde, han tog afsted med en rig person.
Ingen rig person har noget at gøre med Franklin Floyd.
MISTÆNKT HÆVDER DRENG ER I SIKKERHED
Det gav ingen mening. Det var endnu en af hans løgne.
"JEG ELSKER MIN SØN AF HELE MIT HJERTE"
INGEN SPOR I SAGEN
Jeg var sikker på, at Michael var død.
Men det er et barn, og man håber, man tager fejl.
Vi savner Michael
MICHAELS PLEJEFAR
Han er som en søn for os.
MICHAELS PLEJEMOR
Michael, vi elsker dig.
Hvis vi vidste, hvor du var, kom vi og hentede dig.
Ofte når vi kom kørende, så jeg et barn i en bil
med samme hårfarve som Michael,
men det var ikke Michael.
Men der er altid,
indtil man får endeligt svar,
er der altid tanken om, at han måske er der et sted.
Der er noget ved ham.
Måden han ser ud, hans store brune øjne, der viser hans kærlighed til os.
Vi føler samme kærlighed for ham, og vi vil have ham tilbage.
MOTORVEJSAFKØRSEL
Da vi forberedte retssagen,
blev det tydeligt, at det ville være svært at dømme Floyd for Michaels mord
uden et lig.
Sagen ville være svær at vinde.
Man kan sagsøge nogen for mord uden et lig.
Men hvis der skal afsiges dom,
skal man kunne bevise det.
STATSADVOKAT
På dette tidspunkt
var intet sikkert.
STATSADVOKAT
Sagen, der lod til at være ligetil,
var slet ikke så enkel. Der var vanskeligheder.
Vi sigtede ham for at have bortført Michael Hughes,
biltyveri og anvendelse af våben under biltyveriet,
hvilket ville medføre en øget straf på fem år.
Vi sigtede ham også
for at anvende skydevåben under bortførelsen.
Det ville medføre en øget straf på 25 år.
Jeg så ham første gang, da han blev ført ind i retten.
Han havde et tomt, dødt udtryk i øjnene.
Ligesom Charlie Manson.
Det var skræmmende.
Vil retfærdigheden ske fyldest?
Floyd forsvarede sig selv, og han var meget frembusende,
stillede dumme spørgsmål.
Han vidste, at dommeren ville give ham lov til
at argumentere for sin sag uden at miste retten til en advokat.
Han ønskede at fortælle sin historie. Han ønskede at tale.
Det kunne han kun gøre uden at vidne,
hvis han argumenterede for sin sag.
Han vrøvlede ud ad en tangent.
Han fremstod egoistisk og narcissistisk,
som en sociopat.
Jeg vidnede i retssagen om bortførelsen.
Det sværeste og mest skræmmende var at stå over for ham i retten.
At vidne mod ham, mens han sad der.
Da jeg var i vidneskranken
så jeg på ham og så ham ind i øjnene.
Og jeg tænkte: "Jeg har dig. Jeg har dig, dit svin."
Floyd rejste sig for at stille hende et spørgsmål.
Du har baseret dit billede af mig
på oplysninger fra FBI, ikke?
Og hun sagde: "Nej, jeg har baseret det på det lingeri,
du købte til din datter og fik hende til at gå med.
Det er det, jeg har baseret billedet på."
Jeg så på ham og sagde: "Du er hendes far.
Hun kaldte dig far. Du var hendes far."
Og hans advokat smed sine papirer op i luften.
Der var intet, de kunne gøre.
Det var ikke en let sag.
Den var baseret på indicier.
Det var det, der gjorde mig urolig.
Jeg havde aldrig tabt en sag. Aldrig.
Men for enden af enhver retssag melder tvivlen sig.
Der blev afsagt dom, og vi fik medhold i samtlige anklager.
MAND FUNDET SKYLDIG I BORTFØRELSE AF DRENG
Efter at have undgået loven i 20 år blev han idømt 52 års fængsel,
for at have bortført Michael Hughes.
-Hr. Floyd, hvad tænker du? -Til helvede med Oklahoma.
-Rend mig, dit svin! -Hvor er drengen?
Rend mig!
SHERIF
Jeg blev ringet op af en agent.
De havde fundet skolederens bil, som Floyd havde stjålet.
De havde fundet billeder, der var tapet fast under bilen.
Næsten alle billederne var
uanstændige.
Pornografi.
PORNOGRAFI FUNDET
De tilhørte tydeligvis Floyd…
BILLEDER AF UNGE PIGER, NØGNE
97 BILLEDER
…for der var billeder af Sharon som lille pige.
Der var også billeder af en ung kvinde, vi ikke havde set før.
OFFERETS NAVN: UKENDT
Hun var fotograferet mere eller mindre afklædt, tævet.
Jeg sagde: "Han kan ikke tævet hende i en sådan grad uden at dræbe hende."
Det var umuligt.
Det var endnu et mysterie.
Hvem var hun?
Hun var solbrændt.
Jeg tænkte: "De kan have været i Florida, Georgia, Kentucky."
Så jeg sendte billederne til afdelingerne der
og bad dem tjekke deres uopklarede sager.
Det var et skud i tågen.
29. MARTS 1995
Vejarbejdere gør et uhyggeligt fund.
Et delvist forrådnet kranium.
Efter fire dage har man fundet 90 % af et skelet,
et brystimplantat samt tøj og smykker.
Da vi undersøgte kraniet, fandt vi to skudhuller…
KRIMINALBETJENT
…og der var brud på den ene øjenhule.
Det var ikke en naturlig død.
Der var tale om vold med døden til følge.
Det blev klassificeret som manddrab.
Vi var i kontakt med de lokale afdelinger.
Vi kunne ikke identificere skelettet.
Et år senere blev vi kontaktet af FBI
der havde billeder fra en anden sag af ung kvinde, der var blevet tævet.
Da vi så på dem,
så vi, at skjorten omkring pigens hals
svarede til den, vi havde fundet.
Vi indhentede tandjournaler for hende og Jane Doe I-275,
som hun var kendt som.
Det lykkedes os at identificere
skelettet fundet ved motorvejen.
Cheryl Commesso.
LIGET AF CHERYL ANN COMMESSO FUNDET EFTER 6 ÅR
Vi fandt ud af, at Cheryl havde arbejdet
som stripper på Mons Venus.
Politiet ønsker at tale med alle, der kendte Cheryl Commesso i 1989.
Efter videoen af Cheryl og Sharon
var der en masse sladder.
Alle i klubben talte om det.
Så dukkede Cheryl op i klubben.
Hun havde et blåt mærke på kinden, et blåt øje.
Hun havde mærker på halsen,
hvor nogen havde forsøgt at kvæle hende.
Da vidste jeg, at Warren ikke bare var en pervers stodder,
men at han var voldelig.
Han var besat af hende.
Han ringede til klubben mange gange
og stillede mange spørgsmål om Cheryl.
Hvad hed hun til efternavn?
Hvor boede hendes far?
Når han ringede og spurgte efter Cheryl,
sagde jeg, hun ikke var her, og lagde på.
Vi gjorde alt, hvad vi kunne, for at holde dem adskilt.
Men kort tid efter gik jeg ud af klubben.
PIGER
Sharons far holdt på parkeringspladsen.
Cheryl stod ved siden af bilen, og de skændtes.
Han råbte ad hende.
Og han sagde, han ville dræbe hende.
Jeg løb derover. Jeg gik mellem dem.
Så blev han vred på mig og gassede op, og bilen satte i gang med et ryk.
Han truede med at køre mig over.
Jeg gik væk med armen om hende,
fulgte hende til hendes bil.
Jeg troede, hun tog hjem til sin far.
Det var sidste gang jeg så Cheryl.
Pludselig skulle Sharon og Warren afsted.
De bad mig hente post og holde øje med mobilehomet.
En aften gik genboen udenfor for at ryge en cigaret på verandaen,
og der var en fyr i en bil.
Han steg ud af bilen og gik hent til deres mobilehome.
Fem minutter senere kommer han ud, stiger ind i bilen og kører.
Han slukker cigaretten, går ind, og pludselig hører han et brag.
Han så ud ad vinduet, og der var en kæmpe…
Lige i midten. Komfuret røg lige ud gennem…
Der var snak ved poolen og ved postkassen om,
at Warren havde hyret eller fået nogen til
at starte branden.
Nu vidste vi, hvorfor Floyd forlod Florida så hurtigt.
Han flygtede, fordi han havde dræbt Cheryl Commesso.
Floyd vidste, at politiet ville lede efter
en mand, hans datter og hendes barn.
De ville ikke lede efter en mand, hans kone og deres barn.
Derfor stoppede de og blev gift.
Floyds forbrydelser fandt sted i halvdelen af landet
fra Oklahoma, hvor hans kone døde,
og han bortførte sin søn og en skoleleder,
til dette buskads langs motorvej 275,
hvor skelettet af Cheryl Commesso blev fundet.
Ifølge kriminalbetjent Deasaro
vil Floyd dræbe igen, hvis han bliver løsladt.
Han er sociopat og forbryder.
Floyd blev sigtet for mordet på Commesso.
BILLEDER FØRER MYNDIGHEDERNE I TO STATER TIL ÉN MAND
MAND SIGTET I MORD FRA 1989
Når man så på beviserne, havde vi en stærk sag.
Selvom den var baseret på indicier.
Vi kunne placere dem begge der. Vi kunne placere dem sammen.
Nogen havde set dem skændes.
Franklin Floyd er idømt dødsstraf for mordet på en stripper i Tampa.
RETSBYGNING INDGANG
Betjenten bad mig identificere nogle billeder.
Der er et billede af Cheryls lig, der ligger på den madras.
Den samme snavsede, ulækre madras
som på sovesofaen i hans stue.
Jeg var i den mands hjem mindst syv gange om ugen.
Og alle de syv gange
var den sovesofa slået ud.
Der var intet at tage fejl af.
Det var den samme madras.
Jeg vidste det. Jeg var…
Ja.
Floyd havde fået 53 års fængsel.
Men nu havde jeg chancen for at få Floyd dømt for mord.
Han kunne få dødsstraf for det.
Franklin blev fundet skyldig i mord.
MAND DØMT I MORDSAG
Han blev idømt dødsstraf.
IDØMT DØDSSTRAF
Det føltes godt, da dommen blev afsagt,
Der var en vis tilfredsstillelse i at vide, at Floyd
ikke længere ville kunne skade nogen.
Det værste, selv efter retssagen, var
ikke at vide, hvor Michael…
…hvor liget var.
Det var et tilfælde, at de billeder blev fundet,
og at han endelig blev dømt for mord.
Det var ikke det mord, vi håbede.
Men i enhver politibetjents karriere er der løse ender.
Jeg tog et billede af Michael Hughes
og satte det over min computer, hvor jeg ville se det hver dag.
Det gav mig håb. Det gjorde det.
Det holdt mig kørende hver dag på kontoret, som om…
Det må ikke komme så vidt. Det må ikke ske.
En dag.
Da jeg gik, var billedet der stadig.
Da jeg ryddede mit skrivebord, tog jeg det endelig ned.
Og gik på pension.
I de 27 år jeg arbejde for FBI,
opklarede jeg næsten alle min sager.
To af dem, jeg ikke havde opklaret, før jeg gik på pension,
var at finde Michael og finde ud af, hvem Sharon var.
I 2002 sendte en ven mig et billede
som jeg skulle se.
Det var et billede på Doe Network, en hjemmeside for forsvundne personer.
Det var et billede af en pige…
FORFATTER
der sad på skødet af en mand, der lod til at være hendes far.
Ifølge billedteksten var hun blevet bortført,
opfostret som hans datter, gift med ham og dræbt.
Jeg sagde: "Du godeste."
Når man så nærmere på billedet, når man så nærmere på hende,
kunne man se, der var noget helt galt.
Jeg så på det og sagde: "Jeg må undersøge det."
Den første person, jeg talte med, var Joe Fitzpatrick.
Han sagde, han håbede at opklare to mysterier mere.
Hvem er Sharon Marshall, og hvad skete der med Michael Hughes?
Selvom han tøvede med at tale med mig,
ønskede han tydeligvis at komme til bunds i sagen.
Sagen betød meget for Joe.
Og han var tydeligt berørt af pigen på billedet.
Det var hende.
Det var Sharon.
Det var
godheden.
Det var
måden, hvorpå folk talte om hende.
Det var hendes færdigheder,
og det var bare denne unge smukke kvinde,
der var omgivet af ondskab.
Og hun var blevet glemt.
Jeg sagde: "Det her er mere end en kriminalhistorie."
Jeg ville gøre alt, jeg kunne, for at finde ud af, hvem Sharon var.
Jeg følte, det var vigtigt, og jeg tænkte:
Jeg skriver en bog.
Den eneste, der kendte hendes identitet, var Franklin Floyd.
Jeg sagde: "Lad mig se,
om jeg kan få et interview med Franklin Floyd."
Jeg tager derned og bliver ført ind i distriktsfængslet.
De hentede Floyd ind i et forhørslokale.
De havde taget alle hans journaler med.
Der stod et par fængselsbetjente ved siden af ham.
Så gik de.
Det var mig og ham i lokalet.
Vi begyndte at tale.
Lad mig omformulere det. Han begyndte at tale.
Han troede måske, jeg kunne hjælpe ham, gøre noget, hans advokater ikke kunne.
Fortælle hans historie og få ham fri.
Du vil få meget at vide om mig.
Du kan skrive, hvad du vil.
Jeg vil hjælpe dig med at fortælle sandheden.
Her kom jeg på børnehjem,
her efterlod min mor mig.
Franklin Floyd blev født i 1943.
Hans far døde. Han havde søskende.
Hans mor kunne ikke tage sig af ham og sendte ham på børnehjem.
Han havde det svært der.
Et forfærdeligt sted.
Den gamle dame brændte mine hænder.
Hun skubbede mit hoved ind i skabet.
De tævede mine fødder. Jeg kunne ikke gå. De hævede.
Jeg kunne se, hvad der havde skabt ham, hvordan mønsteret blev skabt.
Drengene voldtog mig, tævede mig,
de gjorde mig til deres slave.
Når jeg var i bad
med visse drenge
stak de to fingre op i mig.
De gjorde det, fordi jeg er lille.
Da han var 18 år gammel, havde han store psykiske problemer.
Da jeg stak af, meldte jeg mig til hæren, drev rundt.
Jeg måtte stjæle overalt.
Jeg blev anklaget for en forbrydelse, kom i fængsel, blev mishandlet.
Jeg er dømt for misbrug, voldtægt, bortførelse.
De havde ingen beviser. Vidste du det?
Han benægtede enhver forbrydelse.
De har ingen beviser eller vidner eller noget, der siger,
at de så mig tage billeder at nogen.
Forstår du det ikke?
Jeg spurgte ham om Sharon, men han ville ikke tale om det.
Han ville ikke tale om Michael.
Han ville ikke indrømme noget.
Jeg sagde: "Hvor kom Sharon fra?"
Han sagde: "Hun kom bare med mig."
Hør her…
Hun var en skat.
Hun var så klog.
Hør her, hun elskede mig uanset hvad.
Han benægtede alt.
Han nægtede at have dræbt Sharon.
Han nægtede at have dræbt Michael.
Han nægtede at have dræbt Cheryl Commesso.
Jeg fandt kun ud af, at Floyd tydeligvis var psykotisk.
Som journalist prøver man at finde ind til sandheden.
Det var frustrerende
ikke at vide, hvem hun var, da bogen var færdig.
På det tidspunkt
var bogen skrevet færdig.
Og udgivet.
Matt Birkbeck talte med manden, der er kendt som Franklin Floyd.
Floyd bortførte Sharon som lille pige og er nu på dødsgangen.
Matt Birkbeck skrev bogen Et Smukt Barn,
der beskriver, hvordan pigen Sharon mod alle odds trivedes i skolen.
EN SAND HISTORIE OM EN UKUELIG SJÆL
Da bogen blev udgivet,
fik den opmærksomhed på et par hjemmesider,
Doe Network og Websleuths.
Det er amatørdetektiver.
Pludselig fik historien nyt liv.
Forskellige tråde dukkede op.
Hvem er Sharon? Er hun pigen, der forsvandt i Utah?
Kan hun være pigen, der forsvandt i Toronto?
Og den voksede sig større.
De næste måneder fik jeg flere e-mails
fra folk i USA, Canada og andre steder i verden.
Efter et halvt til et helt år
prøvede folk overalt i verden at finde ud af, hvem hun var.
Folk var frustrerede. "Kom nu, Matt," sagde de.
"Vi troede, du havde opklaret det."
Og det havde jeg ikke.
Jeg besvarede alle disse e-mails.
Jeg skrev, at jeg havde gjort det i håb om at finde frem til hendes identitet.
Der dukkede et par gode ledetråde op,
men vi kunne ikke følge dem.
Men i 2005, næsten et år efter udgivelsen af bogen,
skete der noget.
Jeg fik en anonym e-mail.
Der stod:
"Kan DNA fra Sharons datter hjælpe?"
Jeg hedder Megan
og jeg er Sharons biologiske datter.
Jeg har altid vidst, jeg var adopteret,
men det gik mig ikke på, før jeg læste Matts bog.
Så var jeg pludselig ikke bare adopteret.
Jo mere, jeg fandt ud af,
jo mere vred og ked af det blev jeg.
Følelserne har hobet sig op lige siden.
Jeg er blevet mere og mere vred og ked af det,
og forvirret over mine følelser.
Jeg kan ikke få styr på mine følelser. Jeg er vred,
men jeg ved ikke på hvad eller hvem.
Jeg prøver stadig at forstå det hele og bearbejde det.
Jeg fandt ud af meget, jeg ikke havde lyst til at tænke på.
Ingen pige skal udsættes for det.
Af en far eller en, der burde være hendes far,
eller faderfigur, eller hvad han var.
Det kan jeg ikke lide at tænke på.
Jeg gik i gymnasiet, da min tante opdagede Matts bog
og fortalte mim nor om den.
Vi var på vej hjem fra isbaren,
da min mor fortalte, at min biologiske mor ikke bare var død i en bilulykke.
Et par kom ind på et advokatkontor og sagde, de ikke kunne forsørge et barn.
"Kan nogen adopterede det?"
Da vi kom ind, sad Clarence og Tonya ved et bord.
MEGANS MOR
Han ville have det overstået. Han ville have penge.
Han styrede hele samtalen med hende.
Så jeg var lidt skeptisk.
Men jeg følte, at Gud sagde: "Det er rigtigt."
Megan blev født seks uger senere.
Vi tog på hospitalet,
og hun havde allerede født.
Hun lå i sengen og jeg gik derind, hun og jeg var alene.
Jeg sagde: "Vil du se hende?" Hun sagde: "Jeg kan ikke."
Jeg tænker tilbage på den dag. Hvorfor sagde hun ikke noget.
Hvorfor bad hun mig ikke om hjælp?
Hvorfor, da vi var alene og havde muligheden,
sagde du ikke:
"Hjælp mig."
Ingen ved noget om det. Hun og jeg var alene på stuen.
For da Floyd kom ind, satte det en stopper for alt.
Samtalen døde.
Jeg plejede…
Det gør jeg stadig.
Jeg så på billeder på internettet af mig som baby
og billeder af Michael og Sharon, og jeg sammenlignede dem.
Kinderne og næsen har jeg helt sikkert fra hende.
Vores egen hårfarve er den samme.
Så jeg kan sagtens se mig selv i hende.
Børn vil gerne vide, hvem de ligner.
Man vil gerne vide, hvordan man bør se ud.
Familiehistorie.
Så bliver man en teenagepige.
Jeg ville gerne kende min baggrund.
I 2010 eller 2011 besluttede jeg at få lavet en DNA-test.
Det var
i håb om at finde frem til noget familie.
Det var spændende.
Måske ville jeg finde nogen.
Sharon havde været gravid tre gange.
I gymnasiet skulle barnet bortadopteres.
Der var Michael
og barnet, der blev bortadopteret i New Orleans.
Det er Megan.
At have DNA og vide, at det var et match,
åbnede op for en verden af muligheder.
Det var der, landsforeningen for forsvundne og misbrugte børn
kom ind i billedet.
I 2011 overtog jeg en tynd journal…
SAGSBEHANDLER
…om en pige ved navn Sharon Marshall.
Jeg havde ikke meget at arbejde med.
Efter at have læst bogen
var der ingen steder, jeg kunne gå hen.
Der var ingen myndighed,
men Joe Fitzpatrick havde tydeligvis spillet en stor rolle.
Han fortalte mig, at sagen var blevet henlagt hos FBI,
og der ikke var oprettet en sag om Sharon Marshall.
Efterforskningen om hende hang sammen med bortførelsen af Michael Hughes.
Da Joe kom på banen og indvilligede i at hjælpe mig,
var jeg ekstatisk.
Da landsforeningen for forsvundne og misbrugte børn ringede,
var jeg glad for muligheden for at efterforske sagen igen.
Jeg ville til bunds i sagen.
Jeg havde lagt meget arbejde i sagen,
men fik aldrig mulighed for at lukke den, før jeg gik på pension.
Det gav mig en smule håb.
Men vi var nødt til at tale med Franklin Floyd igen.
Han var på dødsgangen. Han havde svarene.
Så vi måtte tale med ham igen.
Ashley Rodriguez fra landsforeningen for forsvundne og misbrugte børn ringede.
Jeg gik ind i sagen og prøvede at finde ud af, hvem Floyd var.
Han var mit mål, og jeg ville vide alt om ham.
Jeg sagde til ham: "Han lyver for dig.
Du skal være heldig for at høre sandheden."
Jeg var ikke optimistisk.
Det var vores sidste udvej.
FBI tog til Florida for at tale med Franklin Floyd.
Jeg havde tre spørgsmål.
"Hvem er Sharon Marshall?"
"Hvad skete der med Michael?"
"Var du skyld i Sharons død?"
Jeg fokuserede på spørgsmålet om hendes identitet.
Det var let at svare på.
Han vil måske ikke svare, men han indrømmer ikke mord.
Han ville ikke tale om det.
Han lukkede af og begyndte på en tirade.
Vi nåede ikke at sige, at vi kom fra FBI. Han troede, vi var hans advokater.
Han sad ned. Vi stod op, og han fortsatte sin tirade i tre kvarter.
Til sidst sagde jeg: "Vi er ikke advokater."
Og han sagde: "Hvem fanden er I?"
Jeg sagde: "Vi er fra FBI."
Han lænede hovedet tilbage og sagde: "Hvad vil I?"
"Jeg genåbner sagen om Michael Hughes."
Han bad mig om at lukke den.
Det afviste jeg.
Jeg sagde: "Du ønskede, han kunne være Sharon.
Sharon var væk, og du forsøgte at erstatte hende med Michael."
Jeg fortsatte med at tale, og han begyndte at græde.
Han var følelsesladet, og det gav mig en mulighed.
Scott slog hårdt nok i bordet til at få hans opmærksomhed.
"Hvordan dræbte du ham, Floyd?" Han græd krokodilletårer.
Jeg hævede stemmen: "Hvordan dræbte du ham?"
Han så på mig og bad mig stoppe.
Jeg slog i bordet og sagde:
"Hvordan dræbte du ham, Floyd?"
Han stoppede med at græde.
"Jeg skød ham to gange i baghovedet, så det gik hurtigt."
Det rager jer ikke, hvor han er.
I over 20 år vidste ingen, hvad der var sket med drengen,
men nu mener FBI at have svaret.
En tårevædet afsked fra familien, der mistede et barn.
Fader, hils ham, giv ham et kram og et kys.
Vi ser ham igen en dag.
Det gør ondt
at miste et barn.
Han var næsten vores barn.
Adoptionspapirerne var næsten klar.
Han blev bortført, før vi kunne underskrive.
Børnene så ham som deres bror.
Vi følte alle, at han var en af os.
Den mistænkte i en uopklaret sag, der er over 20 år gammel,
har tilstået mord.
Floyd siger, at han begravede drengen ved grænsen til Texas.
Vi var derude i to dage.
Vi gravede i to dage, ledte gennem jorden.
Ingenting.
Vi gav det 110 %.
Og vi fandt ingenting.
Jeg ønskede stadig at vide, hvem Sharon Marshall var.
Og han bed på.
Dels fordi Floyd elskede at tale om sig selv.
Det var sjovt. Han fortalte en masse historier.
Pludselig fortalte han, hvor…
…hvor godt han så ud, han var klædt som buschauffør
i Cherryville, North Carolina, og…
Han var den bedste buschauffør i verden.
Han fortalte, at han mødte en pige, Sandy.
Staten havde lige fjernet hendes tre børn.
Og Scott stillede et genialt spørgsmål.
Han sagde: "Hvad hed du dengang?"
Brandon Cleo Williams, sagde han.
Det var et navn, vi ikke havde hørt før.
Da han gav os det navn, gav han os noget at gå videre med.
Han gav os ikke bare det navn,
men også navnet på personen, han mødte,
og hvordan de blev gift.
Han gav os datoen.
Han gav os døtrenes navne
og deres fødested.
"Hvem var den ældste?"
Han sagde: "Det er hende, I vil høre om."
"Hvor er hun født?" "Livonia, Michigan."
"Hvordan ved du det?" "Jeg så fødselsattesten."
Han sagde: "Det er hende, I vil høre om."
Jeg spurgte:
"Hvad hed den ældste pige?"
Han sagde: "Suzanne Sevakis."
Da de fortalte mig, hvem hun var, var jeg helt…
Jeg var i en trance. Jeg var…
…jeg var så glad.
Jeg græd næsten,
da jeg sagde det.
For pokker.
Han sagde: "Vi ved, hvem hun er." Hun hed Suzanne Sevakis.
Jeg var helt…
"For fanden!"
Lettet lyder forkert, men jeg følte mig lettet.
Det var overstået. Vi vidste, hvem hun var.
FØDSELSATTEST SUZANNE MARIE SEVAKIS
Næste dag fik vi fødselsattesten.
Hendes forældres navne stod på den.
Sandra Brandenburg og Clifford Sevakis.
De levede stadig begge to.
FBI ringede på døren.
SUZANNES MOR
Jeg så billedet og sagde: "Det er min datter."
"Ved du, hvor hun er?"
Hun var meget kvik.
Meget fjollet.
Og meget snarrådig.
Jeg var 18 år, da jeg blev gravid, og 19 år, da hun blev født.
Jeg mødte hendes far som 17-årig.
Cliff og jeg gik i gymnasiet sammen.
Hun var omkring to år yngre end mig.
SUZANNES FAR
Men hun var klog og sjov,
og jeg faldt for hende.
Vi var et par i hele vores gymnasietid.
Vi blev gift lige efter gymnasiet.
Jeg blev gravid et par måneder efter.
Jeg var spændt.
Jeg var glad.
Og jeg glædede mig til, at barnet kom.
Han var i Vietnam, da hun blev født.
Det var hårdt.
Jeg havde en uges orlov,
og da så jeg Suzanne for første gang.
Hun var et halvt år.
Hun var en yndig lille basunengel.
Jeg var stolt.
Ens hjerte vokser, når man får et barn.
Men da jeg tog til Vietnam,
lagde jeg resten af verden bag mig, og det var min verden.
Jeg var forandret, da jeg kom hjem, og hun havde mødt en anden mand.
Sandy sagde til mig, at hun ville skilles.
Jeg havde mødt en anden mand,
Men vi blev skilt.
Og pigerne og jeg flyttede i et mobilehome i en trailerpark.
Trailerparken lå på en bakke.
Tornadoen kom ud af det blå og væltede vores mobilehome.
Efter tornadoen fik jeg, hvad man vel kalder PTSD.
Jeg husker,
at jeg sad i hjørnet på gulvet i stuen.
Pigerne sagde: "Mor, mor, mor." Men jeg kunne ikke bevæge mig.
Jeg gik til socialforsorgen, fordi jeg troede, de kunne hjælpe mig.
De tog børnene.
Jeg græd og sagde til hende:
"Det er ikke sikkert. Jeg kan ikke passe på dem."
Damen hos socialforsorgen sagde:
"Gå i kirke. Så får du det bedre."
Socialforsorgen ringede til mig og sagde:
"Vi vil gerne bortadoptere de tre piger til én familie.
De er knyttet til hinanden, vi vil ikke skille dem."
Jeg fik valget mellem at adoptere alle tre eller opgive alle tre.
Det var temmelig barskt.
Jeg brugte en weekend,
hvor jeg drak for meget og tænkte for meget over det.
Jeg boede hos mine forældre,
jeg var arbejdsløs.
Jeg var vist 23 år gammel.
Jeg følte ikke, at jeg kunne være en god forælder.
Jeg var stadig påvirket efter Vietnam.
Jeg ved, at jeg græd i kirken,
for jeg græd hele tiden, jeg kunne ikke stoppe.
Jeg mødte ham der.
Han kom og satte sig ned,
og han talte til mig med en rolig stemme.
"Hvad er der galt?"
"Gud har sendt mig for at hjælpe."
Han sagde: "Vi får dine børn igen.
Vi bliver gift, og jeg tager mig af dig og børnene,
og alt bliver godt."
Da først vi var sammen, gjorde han nogle meget skræmmende ting.
Da det gik op for mig, vidste jeg ikke, hvad jeg skulle gøre.
Han havde en kniv, som han bar hele tiden.
Han holdt hånden langs siden, hvor kniven var,
og sagde: "Tænker du på at forlade mig?
Det sker ikke."
En dag skulle jeg købe bleer til pigerne.
Jeg betalte med en ugyldig check i 7-Eleven.
Jeg fik 30 dages fængsel.
Der var der, han tog børnene.
Jeg gik til politiet med det samme
og fortalte, at han havde taget mine børn.
Politiet spurgte: "Er du gift med ham?" Jeg sagde: "Ja."
Politiet sagde: "Så må I selv finde uf af det."
POLITI
Jeg råbte højere og højere,
og de smed mig ud fra politistationen.
Jeg ved ikke, hvornår det skete,
men han afleverede Allison og Amy på børnehjemmet
og tog afsted med Susie.
Man kan ikke gå tilbage og sige:
"Hvis jeg ikke…"
"…hvis jeg havde fundet en måde at få hjælp
til at komme ud af situationen, så var det aldrig sket."
Jeg skulle være hendes mor og beskytte hende fra det monster.
Det gjorde jeg ikke.
Jeg er faktisk virkelig vred på Sharons mor.
Jeg tror ikke et øjeblik på,
at hun ikke kunne have fundet sit barn dengang.
Jeg blev taget i 1976.
I næsten fem år kontaktede min mor alle.
Hendes senator,
borgmesteren, hun stod frem på tv.
Hun gjorde alt, hun kunne.
Hun var ikke velhavende,
men hun brugte alle de penge, hun kunne, på at lede efter mig.
Min mor gjorde alt,
og jeg vil bare gerne vide hvorfor.
Hvorfor gjorde hun ikke mere?
Lad mig være ærlig. Jeg kontaktede hendes mormor.
Det gik ikke godt.
Hun virkede nærmest ligeglad.
Når man rækker ud mod nogen, og de ikke er interesserede,
er det, for mig…
Er du ligeglad?
Vil du ikke vide det? Hvad er du for et menneske?
Det har jeg det svært med.
Da jeg besøgte kirkegården i Tulsa i 2003,
tænkte jeg: "Ville det ikke være rart
at komme tilbage og udskifte gravstenen?"
Det stod kun et navn på den, Tonya. Det gik mig på.
Da jeg fandt ud, hvem hun var, besluttede vi…
Jeg talte med Megan og sagde: "Lad os gøre det."
Matt spurgte, hvad jeg syntes, der skulle stå på gravstenen.
Jeg følte, det var et stort ansvar.
Hun havde rørt mange mennesker i sit liv, og jeg ville sikre,
at det viste alt det, hun var for dem alle.
3. JUNI 2017
Fader, tak for denne mulighed.
Jeg beder til, at du vil bringe trøst, styrke og hjerte
til dem, der er her.
Ikke bare i dag, men hvor end de er.
Der er hun.
Hun var kun 20 år, da hun døde i 1990.
Først i 2017 kunne vi udskifte gravstenen,
og endelig få hendes rigtige navn på den.
Hun var indbegrebet af en ven for alle.
Hun var en fornuftens stemme og støtte for andre,
hvilket er vildt, for hun havde intet af det derhjemme.
Og hun gjorde det med værdighed.
HENGIVEN MOR OG VEN
Endelig fik hun, den mindehøjtidelighed hun fortjente.
Det satte et komma for mig.
Endelig blev hun stedt til hvile.
Men hun lever videre i mit hjerte.
Når jeg dør, vil jeg måske kunne sætte et punktum.
Det var smukt.
Det var dejligt at finde ud af, hvem hun var.
Jeg husker bare:
"Jeg passer på dig." Forstår du?
Det gik mig på, at hun aldrig vidste, hvem hun var.
Det hjalp mig at lære folk at kende, der var en del af hendes liv.
De havde alle kun positive minder.
Man fik en fornemmelse af, at hun
fik det meste ud af det liv, hun havde.
Jeg var glad for,
at vi fik et navn på en gravsten, at det er hende.
Det var vigtigt for os alle.
Det var…
Det var den, hun var. Det er hendes far.
Det er hendes datter.
Her er hun, her ligger hun,
og her er hendes sande navn.
SUZANNE MARIE SEVAKIS HENGIVEN MOR OG VEN
Sherif, tak.
Jeg har fået end større familie, end jeg havde brug for.
Jeg håber, jeg bliver halvt så god en mor, som hun var eller ville være.
At blive mor gav mig endnu større respekt for min biologiske mor,
for hun opgav to børn,
hvis ikke flere,
fordi hun vidste, at det var bedst for børnene.
Min søn hedder Michael. Han er opkaldt efter min bror.
Jeg ønskede, at hans navn skulle leve videre.
Jeg kan ikke tale med Suzanne, men jeg kan tale med Megan.
Og det er godt nok.
Jeg prøver at finde ud af mig selv, men denne historie vil hjælpe nogen.
Jeg prøver at sætte brikkerne sammen og se, hvordan de formede mig.
Og så vil jeg kunne dele dette.
Jeg ved, at havde hun fået chancen,
ville hun have kunnet overvinde enhver forhindring på hendes vej.
Hvis bare hun var sluppet væk fra ham,
ville hun have været en fantastisk overlever.
Hun havde så meget potentiale.
Hun havde noget at tilbyde verden.
Hun havde en sand gave, og…
…det er sådan, jeg husker hende.
TIL MINDE OM SUZANNE MARIE SEVAKIS
OG MICHAEL ANTHONY HUGHES
HAR DU ELLER NOGEN, DU KENDER, VÆRET UDSAT FOR SEKSUELT OVERGREB,
KAN INFORMATION OG HJÆLP FINDES PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekster af: Maiken Waldorff