Downloaded from YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
V Oklahoma City je pozdě v noci. Píše se duben roku 1990.
Dva nebo tři chlapi jedou po silnici v pick-upu.
A zahlédnou nějaké rozházené věci.
Pak si všimnou, že opodál leží tělo.
Zřejmě jde o mladou ženu, blondýnu.
Pak zavolají záchranku.
Ta ji odveze do nemocnice a později dorazí její manžel Clarence.
Prý se jmenuje Tonya Hughesová, dělá striptérku v Tulse
a mají spolu malého syna Michaela.
ZÁKAZ NÁVŠTĚV
Je mnohem starší než ona. Prostě takový podivín.
Když ji lékaři vyšetřují,
všimnou si starších modřin a starších zranění.
Něco tady nehraje.
A ona nakonec zemře.
Děvčata, se kterými Tonya tančila, chtějí dohledat její rodinu.
Zavolají domnělé matce, že její dcera zemřela.
A ona na to: „O čem to mluvíte?
Moje dcera zemřela před 20 lety. Dožila se jen 18 měsíců.“
Rázem si uvědomí, že žena, kterou pohřbily, nebyla Tonya Hughesová.
A tak si kladou otázky:
„Co se stalo? A co je teda zač?“
SECRETS PÁNSKÝ KLUB
S Tonyou jsme se poznaly v klubu Passions na podzim roku 1989.
TULSA, OKLAHOMA 1989
Byly jsme tam nejmladší a spřátelily se.
Od první chvíle jsme si rozuměly.
Nebyly jsme takové ty motorkářské holky.
Byly jsme holky, co chodily do školy a odmaturovaly.
Já tehdy chodila na vysokou.
Měly jsme hodně společného.
Bylo poznat, že je chytrá.
Pořád něco četla a chtěla se dozvídat něco nového.
V jednom kuse jsme si povídaly.
Tonya byla má nejlepší kamarádka.
Pak jsem poznala jejího manžela Clarence.
Byl to starší muž
a měli spolu dvouletého syna Michaela.
Její syn pro ni znamenal všechno.
Žila jen pro něj.
Vždycky se smál a byl šťastný.
Měl ji hrozně rád.
Vždycky když jsem je viděla, Michael se nehnul od mámy.
Ke Clarencovi vůbec nechodil.
Navrhla jsem, že vezmeme Michaela do zoo,
ale ona říká: „To nejde.“
Michael s ní nikam nemohl jet o samotě.
V šatně jsme se vídaly při převlékání.
Měla modřiny po celých zádech.
Prý uklouzla a spadla, ale to je nesmysl.
Bylo to špatné.
A zhoršovalo se to. Čím dál víc.
Jednoho dne mi Tonya řekla,
že na ni Clarence uzavřel životní pojistku.
Byla vyděšená.
Chtěla od něj utéct, ale měla Michaela,
kterého Clarence bedlivě střežil.
Na každém kroku.
Myslím, že se bála, že jim oběma ublíží.
A uprchnout s Michaelem by se jí nejspíš nepodařilo.
Byla v pasti
a nevěděla jak ven.
Clarence mi 25. dubna 1990 volal
a řekl mi, že ji v Oklahoma City srazilo auto a řidič ujel.
Ani se nezmínila, že odjíždějí z města.
Proč by mi to neřekla?
Celé se mi to nezdálo.
Tonyu Hughesovou přivezli něco po půlnoci.
Měla středně těžké uzavřené poranění hlavy.
Umístili jsme ji na JIP a bojovali o její záchranu.
Dostala infuze, léky na krevní tlak
a léky na otok mozku.
Clarence mi řekl, že je na JIPce
a že má zakázané návštěvy.
Nikdo za ní neměl jezdit, ale já jsem stejně jela.
Tehdy za mnou přišly sestřičky
a řekly mi, že se jim to nějak nezdá.
Říkaly, že ji nesrazilo auto.
A všimla jsem si škrábanců na hrudi.
Jako od něčí ruky.
Vypadalo to, jako by se s někým poprala.
Na to, že ji srazilo auto,
byla ve velmi dobrém stavu.
Životní funkce měla stabilní.
Ale její stav se začal zhoršovat.
Byla to pro mě záhada.
Přijela jsem domů a zazvonil telefon. Volali z nemocnice.
Že prý umřela.
Když zemřela, bylo jí 20 let.
A tak jsme zjistili, že to nebylo její pravé jméno.
Nejmenovala se Tonya Hughesová.
V tu chvíli jsme nevěděli, kdo je.
TONYA NAVŽDY BUDU S VÁMI
Proto jsme na náhrobek nechali napsat jen „Tonya“.
A podle mě nebyl Michael u Clarence v bezpečí. Vůbec.
V nemocnici se mě ptali, co je s Michaelem. Že prý nemluví.
Tak říkám: „To je divné.“
Pak mi řekli, ať zajdu na sociální odbor.
Sociálka pro Michaela přišla a umístila ho k pěstounům.
CHOCTAW, OKLAHOMA 1990
VÍTÁME VÁS
- Tady je. - To je ono.
- Klub Mickeyho Mouse. - Jo.
Ten den musel nosit čepičku.
Michael u nás byl od 1. května 1990.
Michaelova matka zemřela den předtím.
Tehdy čerstvě oslavil druhé narozeniny.
Paní ze sociálky nám řekla,
že pořád pije z lahvičky a má rád jen Pepsi.
Když jste mu na něco řekli „ne“,
dostal hysterický záchvat.
Vždycky si lehl na podlahu, tamhle na tu dlažbu,
a třískal hlavou o zem.
Zvedal hlavu takhle vysoko…
Až jsme se báli, že si ublíží.
Byl trochu vyšinutý, ale byl to hodný kluk.
Hned první den jsem mu zatrhla Pepsi.
I pití z láhve.
A dala jsem mu hrnek mléka.
Ale říkala jsem si: „Sakra, co to dělám?“
Když dítě přestanete krmit z láhve, prvních pár dní bude vyvádět.
Postupně se ale uklidňoval.
Koncem týdne…
…už byl jako vyměněný.
Nevěřila jsem, že se toho někdy dočkám.
Měli jsme Michaela čtyři roky.
Během prvních dvou let
začal růst emočně,
fyzicky i duševně.
Ale celou dobu, co jsme Michaela měli,
se ho jeho otec snažil získat zpět.
Můj syn je trestán za to, že chce vidět tátu.
Zamykají ho v pokoji, zabavují mu hračky
a tvrdí mu, že jeho táta je zlý.
Nelze dopustit odebrání dítěte z neprokazatelně násilného domova
kvůli mokré pleně nebo zdánlivému nedostatku lásky,
kterou jsem synovi neprojevoval během chvilkové slabosti
po tragické smrti mé ženy.
Měl právo na návštěvy.
Michael musel jezdit na návštěvy, ale neměl to rád.
Když jsme Michaelovi řekli, že musí na návštěvu k tátovi,
zalezl pod lavici u klavíru a pořád opakoval:
„Zlej chlap.“
Michael to nikdy nenesl dobře.
Dovolte mi říct jednu věc.
Rozvrácené rodiny a krutosti vůči dětem mají za následek zrod zločinců.
Všichni předpokládali,
že je jeho otec.
Volali mi ze sociálky,
že musíme Michaela vzít na test otcovství.
Přišly výsledky testu
a prokázalo se, že není jeho otec.
Žádný biologický vztah.
OKLAHOMA SOCIÁLNÍ ODBOR
NENÍ MICHAELŮV BIOLOGICKÝ OTEC
A zbavili ho rodičovských práv.
Pak návštěvy skončily.
Ještě tentýž týden
kolem projel nějaký pick-up.
Ten chlap jel tak deset kilometrů v hodině
a celou dobu se na mě díval.
Říkala jsem si: „Na co tak hledí?“
Měla jsem takové tušení. Nevím proč.
Zavolala jsem na sociálku a říkám:
„Můžete mi říct,
jakým autem jezdí Clarence Hughes nebo jak vypadá?“
A když mi ho popsali, povídám: „Ten chlap právě projel kolem mého domu.“
Říkali, že jsem paranoidní, ale já na to:
„Ne, vážně mám pocit, že se něco děje.“
12. ZÁŘÍ 1994
12. září 1994 nám volali, že v lese našli muže přivázaného ke stromu,
spoutaného, s přelepenou pusou.
Podezřelý normálně vešel dovnitř a chtěl mluvit s ředitelem.
Říkal, že si přijel pro syna.
Povytáhl z kapsy zbraň
a řekl: „Jdu si pro Michaela. A vy mi pomůžete.“
Řekl mi, že je připravený zemřít,
a pokud mu nepomůžu, nepřežiju.
Pak vešel do třídy, mířil na ředitele pistolí
a unesl Michaela ze školy spolu s ředitelem.
Řekl: „Vyjdeme ze školy, vezmeme váš pick-up
a zavezete nás na jednu lesní cestu.“
Za nějakou dobu zastavili.
Zavedl ředitele do lesa,
kde ho připoutal ke stromu a přelepil mu ústa lepicí páskou.
Za nějakou dobu ho někdo našel a zavolal policii.
Po zdokumentování místa činu jsme se obrátili na FBI.
Další den za mnou do práce přišel agent Joe Fitzpatrick a představil se mi.
V New Yorku natrefíte i cestou domů na víc zločinů než tady v Oklahoma City.
V Oklahomě moc únosů nemíváme,
ale kdyby k nějakému došlo, věděl jsem, že ho dostanu já.
Při únosu je žádoucí zachránit oběť během 48 hodin.
Pokud to nezvládnete, vaše šance drasticky klesají.
Ze všeho nejdřív jsme uvědomili všechny hlídky.
Všechny policejní složky v Oklahomě
hledaly malého chlapce jménem Michael Hughes,
kterého unesl člověk vydávající se za jeho otce,
Clarence Hughes.
Z jeho spisu jsme zjistili, že v roce 1990
se pokusil vybrat peníze z životní pojistky své ženy.
Ale číslo sociálního pojištění, jež uvedl, patřilo muži jménem Franklin Floyd.
Takže pravé jméno Clarence Hughese bylo Franklin Delano Floyd.
Franklin Floyd měl několik falešných jmen.
Trenton Davis, Warren Marshall a Clarence Hughes.
Rovněž jsme zjistili, že Franklin Floyd byl v domě na půli cesty.
To znamená, že vyšel z vězení,
tak jsem si vyjel jeho trestní rejstřík.
V roce 1962 unesl malou dívku.
V roce 1963 vyloupil banku.
V roce 1972 byl propuštěn do domova na půli cesty.
A v roce 1973 napadl ženu.
Byl zatčen, složil kauci,
ale už se nedostavil k soudnímu líčení.
Od té doby byl na útěku.
Unikal spravedlnosti skoro dvě desetiletí.
Tyto informace nám ukázaly, že máme skutečný problém.
Franklin Floyd strávil v 60. letech deset let ve vězení.
Po propuštění se nehlásil u probačního úředníka
a pohřešoval se následujících 17 let.
Byl expert na život na útěku a uměl skrývat svou identitu.
FEDERÁLNÍ VYŠETŘOVACÍ ÚŘAD
UPRCHLÝ VĚZEŇ
Zároveň panovaly nejasnosti o chlapcově matce,
která zemřela o čtyři roky dříve.
Do podezření se dostává Franklin Delano Floyd poté,
co Tonyiny kolegyně z klubu Passions povyprávěly policii svůj příběh.
Když jsem se dozvěděl, že Tonyu zabil řidič, který pak ujel,
bylo víc než pravděpodobné, že to byl Floyd.
Ten chlap neváhá použít násilí. Chytit ho může být obtížné.
FBI NASTIŇUJE „BIZARNÍ“ HISTORII ÚNOSŮ
„JDE O VELMI NEBEZPEČNÉHO ČLOVĚKA.“
Behaviorální vědci nám dali týden.
Po týdnu ho prý Floyd nejspíš bude mít plné zuby,
bude mu na obtíž a zabije ho.
Floyd s chlapcem údajně jede v pick-upu Ford, vyrobeném v roce 1994.
SPZ vozu je QCN305, oklahomská značka.
Tonya Hughesová byla matka chlapce uneseného ze školy v Choctaw,
ale v roce 1990 ji v Oklahoma City srazilo auto.
Své poznatky o Michaelu Hughesovi sdělte FBI na čísle 842-7471.
V roce 1994 byla ve zprávách velká reportáž o tom únosu.
Máma se dívala na zprávy a povídá:
„Jenny, mají tam jiný jméno. Nějaká Tonya.
Vždyť to je Sharon. Stoprocentně.“
Tak říkám: „Co? Sharon ve zprávách?
Oni s ní dělají rozhovor?“
A máma povídá: „Ne.
Sharon je mrtvá.“
Volala jsem na horkou linku FBI a říkám:
„Ve zprávách byla reportáž
o dívce jménem Tonya.
Já ji znám.
Jmenuje se Sharon Marshallová.
Moje nejlepší kámoška ze střední.“
CHOCTAW, OKLAHOMA 1994
FOREST PARK, GEORGIE 1984
Sharon jsem poznala v roce 1984 na táboře studentské rady.
Byla jsem Sharonina spolužačka.
Byly jsme spolu v programu pro nadané žáky.
Sharon maturovala v roce 1986.
Já v roce 1987.
Dva roky byla moje nejlepší kamarádka.
Byla to typická střední.
Šrumec na chodbách, ztřeštěná děcka.
Děcka, co chodí tajně kouřit za školu.
Chodily jsme do obchoďáku okukovat kluky.
Všichni nosili velké háro a ujeté oblečení.
Prostě klasická střední v osmdesátkách.
Všechno to začalo na letním táboře. Hned z nás byly nejlepší kámošky.
Připadalo mi, jako bychom se znaly celý život.
Pamatuju si první den, kdy přišla do třídy,
protože všichni kluci z ní byli vedle.
Byla neskutečně chytrá. Byla v armádním programu,
ve vědeckém klubu, v programu pro nadané žáky.
Měla velkou budoucnost.
Sharon se kamarádila s lůzry.
Nebyli jsme moc oblíbení. Byli jsme nadaní studenti.
A nadaní studenti obvykle nejsou školní oblíbenci.
„Sherry, kam mám ten podpis do ročenky nacpat?
Jsi hrozně milá a svérázná holka.
Zůstaň taková.
Zůstaň jedinečná a buď sama sebou.
Mám tě ráda, Sharon.“
Vždycky tíhla k outsiderům.
Taková prostě byla.
Střední pro mě nebyla lehká. Byl jsem menší než ostatní kluci
a chodil do výtvarného klubu.
Chtěli mě mlátit, říkali mi buzno.
To byl denní chleba.
Druhý a třetí ročník
mi zpříjemňovalo jen pár lidí.
A jedním z nich byla Sharon Marshallová.
Ve škole na mě vždycky čekal vzkaz.
Třeba: „Čau Rayíku.
Doufám, že se máš krásně. Mám tě ráda, Sharon.“
Na svůj věk byla hodně vyspělá.
Od začátku si vzala do hlavy, že půjde na Technologický institut v Georgii
a bude letecká inženýrka.
Pamatuju si, jak mi volala a křičela do telefonu:
„Dostala jsem se!
Vzali mě na vejšku v Georgii a dali mi plný stýpko
a budu na katedře leteckýho inženýrství.“
Byla radostí bez sebe. Byl to nejlepší den v jejím životě.
Byla nesmírně šťastná. O ničem jiném nemluvila.
Její táta koupil v ročence celou stránku,
aby jí poblahopřál k získanému stipendiu.
Nechal tam napsat: „Bacha, Georgie!
Tohle je budoucí velitelka vzdušných sil a letecká inženýrka. Táta.“
Někteří rodiče koupili celou stránku, ale všichni tam dali fotky z dětství.
Proč by otec vybral takovou sexy fotku své dcery?
To nedává smysl.
Její táta nám přišel hodně přísný a divný.
Poprvé jsem jejího otce viděla, když Sharon přivezl k nám domů.
Vzal tátu stranou a chtěl půjčit peníze.
A můj táta mu řekl, že ani náhodou.
Prostě ne.
To v mých rodičích zanechalo hodně špatný dojem hned první den.
Řekla mi, že její matku srazilo auto na nějakém mostě
a umřela, když byla ve druhé třídě.
Každý den musela doma vařit večeři.
Měla v podstatě zakázáno telefonovat.
Říkala: „Moc mi nevolej, pokud mi o tom předem neřekneš.
Ale já ti zavolat můžu.“
Sotva se její otec vrátil domů, začala znít nervózně.
„Tak jo, dobře, musím jít,“ a zavěsila.
A pamatuju si, když mi celá ubrečená volala,
že je těhotná.
Pamatuju si, že jsem byla v šoku.
Když mi v slzách řekla, že je těhotná, zeptala jsem se: „Bože, co budeš dělat?“
A ona říká: „Nechám si ho. Dám ho k adopci.
Ale taťka mě teď nepustí na vysokou.“
„Musíš jít, máš stipendium. Jsi hrozně chytrá.
Budeš letecká inženýrka. Dokážeš to.“
A ona: „Někdo se musí postarat o taťku.“
To, že nemohla jít na vysokou, ji podle mě muselo zničit,
protože nechtěla nic jiného.
Nic si nepřála víc.
Sharon jednoho dne volala, že za pár dní odjíždějí do Arizony.
Že prý porodí tam.
A říkala, že ho dá k adopci.
Že jí táta nedovolí nechat si ho.
OKLAHOMA CITY, OKLAHOMA 1994
Policie uvádí, že 51letý Franklin Floyd vstoupil do základní školy…
Pořad Nejhledanější zločinci se podruhé věnoval únosu Michaela Hughese.
Po odvysílání minulého dílu se tvůrcům ozvalo 20 diváků,
kteří údajně vědí, kde se chlapec nachází.
Jeden z těch tipů nás k Michaelu Hughesovi dovede.
Když Michaela unesl, byly toho plné zprávy.
Myslím, že tehdy jsem poznala Joea Fitzpatricka.
Sešli jsme se a mluvili spolu několik hodin.
Řekl mi: „Jenny, nejen že je mrtvá, ale je někdo jiný, než si myslíš.“
Ukázali jsme jí fotografie Tonyi Hughesové.
A ona říkala, že ji zná jako Sharon Marshallovou.
A že tohoto muže, kterého jsme znali jako Clarence Hughese,
zná jako Sharonina otce, Warrena Marshalla.
Mysleli, že je jeho žena.
Že prý jsou manželé.
A já říkám: „Ne, to je její otec. Nejsou manželé.“
A oni: „Ale jsou, zlatíčko.“
A já: „Ne. On byl její otec.“
Měli jsme velmi rozdílné představy o tom, kdo Sharon byla.
Po rozhovoru s Jenny jsme zjistili,
že i Tonya používala falešná jména.
Zjistili jsme, že v roce 1989,
rok před její smrtí, si změnili jména.
Z Sharon Marshallové se stala Tonya,
zatímco z Warrena Marshalla se stal Clarence Hughes.
Jména, která použili, pocházely z náhrobků v Alabamě.
A pak se pod novými jmény vzali v New Orleans,
což znamená, že si ten člověk vzal vlastní dceru.
Bylo to neuvěřitelné.
Jedna otázka vedla k druhé.
Policii záhy zajímalo, o koho tedy jde.
Vyšetřování ukázalo, že používala několik jmen,
například Tonya D. Hughesová nebo Tonya Dawn Tadlocková.
Kdo ale byla doopravdy a kdo ji zabil?
Existuje otazník,
co Sharon Marshallová dělala po střední škole až do doby,
než ji našli u silnice mrtvou.
Její smrt byla podezřelá.
Ale neexistoval důkaz, že ji zabil Floyd.
Co se Sharon Marshallové stalo?
Jednou se mi ozvala.
Říkala, že se brzo stěhují někam na západ.
A nějakým způsobem skončili v Tampě.
V jednom z tamních klubů pracovala jako striptérka.
MONS VENUS NAHÉ TANEČNICE
Mons Venus byl koncem 80. let
jediný klub, kam se dalo jít za zábavou pro dospělé.
Tenhle klub byl známý tím, že tu mají nejkrásnější dívky na světě.
Nenosily jsme obyčejné spodní prádlo.
Nosily jsme luxusní francouzské prádélko.
Byly jsme prostě nejlepší.
Chodili nám sem všichni.
Ženy.
Sportovci.
Muzikanti.
Byznysmeni.
Každý večer byl jako večírek.
TAMPA, FLORIDA 1988
Pamatuju si ten den, kdy Sharon Marshallová vešla do dveří.
Vypadala jako živá panenka.
Oblékala se hodně nevinně.
Nosila krajkový přehoz.
Nikdy nechodila úplně nahá jako všechny ostatní holky.
Vypadala jako malá holčička.
Byla hodně stydlivá.
Nikdy nemluvila o své minulosti.
A nikdy nemluvila o sobě.
Ale pomalu se z nás stávaly kamarádky.
A tehdy mi holky z klubu začaly vyprávět
o jejím tátovi a jejich zvláštním vztahu.
Sharonin táta jí řekl,
že se mě má zeptat na večírky, které jsem pořádala,
a má mi říct, že je k dispozici.
Byl tu jeden milionářský klub
a tam byly večírky nejjednodušší.
Odtančíte tři písničky, žádné tanečky na klíně,
nikdo na vás nesahá.
A odnesete si 500 až 1 000 dolarů.
To byl první večírek, kam jsem Sharon vzala.
Jeden z přítomných mužů mi řekl:
„Koukej zajít pro Sharon a okamžitě ji pošli pryč.
Je před dámskými záchodky.“
Stála venku u dveří
a nabízela těm mužům sexuální služby za 50 dolarů.
Prý jí to přikázal táta a koupil jí kondomy.
To bylo odporné.
Nemohla jsem uvěřit,
že by nějaký člověk byl schopný tohle udělat vlastní dceři.
Sharon mi neřekla, že je těhotná,
ale bylo to poznat.
K synovi Michaelovi měla Sharon krásný vztah.
Byla skvělá matka.
Neustále se mu věnovala.
Stačilo vidět, jak se na ni díval.
Myslím, že byl to nejhezčí, co ji kdy potkalo.
Když mi bylo 15, začala jsem Michaela hlídat.
Byli jsme kámoši.
MICHAELOVA CHŮVA
Vždycky se na mě přilepil. Čelo na čelo.
Zírali jsme na sebe.
Dal mi pusu na tvář a dělal…
Byl to miláček.
Žila jsem tu na Floridě v kempu pro mobilní domy.
Bydlela jsem asi jeden blok od Sharon a Warrena Marshallových.
Měli takový normální domek.
Dva pokoje, jedna koupelna. Průměrně velký.
On spal na rozkládací posteli v obýváku a Sharon měla zadní pokoj.
A průchozí pokoj uprostřed byl Michaelův.
Neměl postýlku. To mi přišlo divné. Jen takovou tu cestovní.
Zvláštní je, že neměli rodinu. A měli jen jednoho nebo dva kamarády.
Sharon měla kamarádku Cheryl.
Chodila k nim na návštěvu jednou až třikrát týdně.
Vždycky se hezky oblékala a měla udělané nehty.
A byla hrozně milá.
Projížděla kempem ve svojí corvettě…
Bylo to krásné fáro.
Viděla mě u bazénu a zamávala mi.
Jako 15leté holce mi připadalo super, že někdo takhle hezký,
někdo na její úrovni, s jejím stylem, mě sám od sebe pozdravil.
Cheryl byla nádherná.
Byla Italka.
Měla krásné, dlouhé, husté černé vlasy.
Vypadala divoce, ale v reálu divoká nebyla. Byla hodně naivní.
Vyhrála soutěž krásy
a Mons Venus vnímala jako odrazový můstek.
Toužila se stát modelkou.
Chtěla být v Playboyi.
Pak jsem ale zjistila,
že Cheryl tráví čas s Sharon a jejím tátou,
a měla jsem obavy o její bezpečnost.
Jednou večer jsme sledovali wrestling.
Warren dal do videa kazetu, aby si to mohl nahrát.
A začalo hrát video
Sharon a Cheryl na pláži, nahoře bez,
jak tančily.
Pamatuju, jak jsem si říkala:
„To je Sharon!
On si natáčí vlastní dceru?“
A pak si to uvědomil: „Do prdele!
Nikomu o tom neříkej. To bylo jen z legrace.“
Bla, bla. Tak říkám: „Dobře.
Už musím jít. Za chvíli mám večerku.“
Jedna z holek mi o tom videu řekla.
Když Cheryl přišla, seřvala jsem ji.
Svěřila se mi, že jí Sharonin táta řekl: „Nech mě si tě vyfotit.
Natočím tě na video, pošlu ho do Playboye
a bude z tebe hvězda.“
A pokračovala: „Snažil se se mnou mít sex,
ale já s ním spát nechtěla.“
„Bránila jsem se mu.
Pak mu přepnulo v hlavě
a začal být hrozně agresivní.“
Řekla jsem jí, že ji před nimi nedokážu ochránit
a že se od nich musí držet dál.
Ale zničehonic Sharon i její táta zmizeli.
Prostě nepřišla do práce. Nikomu nic neřekla.
Říkala jsem si, že odjeli, protože se o nich tolik mluvilo
a snažili jsme se ji od něj dostat pryč.
Ale on Michaela nespustil z očí,
a proto se o něj bála.
A opustit Michaela nepřipadalo v úvahu.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
OKLAHOMA CITY, OKLAHOMA 1994
Jennifer Fisherová netušila, co s Sharon celé ty roky bylo.
Tehdy jsme vůbec netušili, jak to mezi nimi bylo.
Její táta byl prostě podivín.
Jednou mi Sharon nabídla, abych u nich doma přespala.
Můj táta byl pryč.
Máma řekla: „Projednou ti dovolím u nich přespat,
ale neříkej to tátovi.“
Máma mě tam zavezla.
Začaly jsme se převlékat a chystat se do postele.
Sharon otevřela jeden šuplík a vytáhla z něj sexy spodní prádlo.
Říkala: „Tohle mi kupuje táta.“
A já na to: „No teda, to je krásný, ale počkej, na co to máš?“
A ona: „No, nechala jsem si ho, protože je hezký.“
A…
Pak přišel s pistolí.
Neměli v domku dveře, ale jenom závěsy.
A on tam vešel s pistolí.
Namířil na nás a zakřičel: „Co tu děláte?“
Zařval z plných plic.
Vykřikla jsem.
Byly jsme jen ve spodním prádle. Převlékaly jsme se.
Nebyla jsem oblečená, tak jsem se rychle zakryla.
A on se začal smát. Maniackým, zlomyslným smíchem.
Pak řekl, že se vrátí, a odešel.
Podívala jsem se na Sharon a ona se jen smála.
Prý: „Táta jenom blbne.“
Převlékly jsme se a on se vrátil.
Pořád měl pistoli.
Přikázal mi, abych si lehla do spacáku a zakryla si hlavu polštářem.
Poslechla jsem.
Pak ji s pistolí u hlavy znásilnil.
A já u toho byla.
Pak už jsme spolu nemluvily. Vstal a odešel.
A já tam jen ležela.
Druhý den ráno přišla, pořádně mě objala a řekla:
„Taťka je holt takovej.“
Řekla mi: „Já jsem v pořádku, ty jsi v pořádku.
Zapomeň na to.“
Nikdy jsem to nikomu neřekla, protože jsem se bála.
Je to těžké, protože za ta léta to byl
nejbolestivější zážitek v mém životě.
Změnilo mě to jako člověka.
Změnilo to můj pohled na svět.
Změnilo mě to v každém ohledu.
Neznám nikoho, kdo by měl tak mizerný život
po tak dlouhou dobu jako ona.
Ničila mě představa,
že jako dítě byla sexuálně zneužívána.
A pak ji bral do strip klubů,
aby vystupovala a vydělávala mu.
To jsem těžce nesl.
Hodně jsem se kvůli ní trápil.
Neumím si představit, že by někdo v takových podmínkách
existoval takhle dlouho.
Věděli jsme, že se Floyd na Sharon dopustil sexuálních zločinů.
A víme, že v minulosti byl trestán za únos, znásilnění a násilné činy.
Byl tu patrný vzorec.
V roce 1962 byl odsouzen
za únos a znásilnění čtyřleté holčičky.
Byl to usvědčený pedofil.
V 90. letech znovu napadl ženu.
Můžeme tedy pozorovat opakované tendence k násilí a zneužívání.
MLADÍK DOSTANE 10 AŽ 20 LET ZA ÚNOS ČTYŘLETÉ DÍVKY
Ale když jsme si prošli Floydovu minulost,
bylo zřejmé, že tu něco nehraje.
Jeden agent nám dal tip na souseda,
který znal Franklina Floyda v 70. letech v Oklahoma City.
A ten soused měl fotku
Floyda s Sharon, když jí bylo asi pět nebo šest let.
Behaviorální vědec mi řekl, že to je typický obrázek týraného dítěte,
protože vypadá smutně a neusmívá se.
Tak jsme si sestavili časovou osu.
Uvědomili jsme si, že když v roce 1990 zemřela,
měla Sharon 20 let.
To znamená, že se mohla narodit v roce 1969 nebo 1970.
Floyd byl ale od roku 1963 do roku 1972 ve vězení.
Nebylo možné, že by byl Sharoniným biologickým otcem.
Nemohl ji zplodit.
Nedávalo smysl, že by ta holčička byla jeho.
V minulosti už se únosu dopustil, takže mě napadlo:
„Bože, on nejspíš unesl i ji.“
Máme obavy, že mohla být unesena jako dítě
a po celou dobu setrvávala v péči Franklina Floyda.
Držel ji přes 15 let.
V tu chvíli jsem věděl, že její pravé jméno
nebylo Sharon Marshallová ani Tonya Hughesová.
Ale netušil jsem, kdo tedy je,
kdo jsou její rodiče,
odkud pochází a jak se doopravdy jmenuje.
Prostě jsme nevěděli.
Člověku se z toho udělá trochu zle, protože si uvědomí,
že se ten případ ještě zhoršil.
Michael byl v opravdovém nebezpečí.
Věděli jsme, že musíme jednat, a to rychle.
Franklin Floyd byl na útěku 17 let, takže jsme věděli, že bude těžké ho najít.
Byl bůhvíkde.
Díky bohu za ty agenty FBI,
kteří ten případ převzali
a rozhodli se, že ho prostě rozlousknou.
Joe Fitzpatrick vymyslel plán.
V jakémkoli podobném případu
vám budoucí kroky pachatele nejlépe napoví to,
co udělal v minulosti.
Ten chlap měl spoustu identit.
Takoví lidé mají tendenci opakovat pořád dokola totéž.
Mají zajetý systém.
Napadlo mě, že používá stejné identity
a že pojede tam, kde už byl předtím.
Phoenix, Florida, Georgie a Kentucky.
Tak jsem o všech jeho identitách vydal varování.
Upozornili všechny státy,
které mu v minulosti vystavily řidičské průkazy pod různými jmény.
Pro případ, že se je pokusí obnovit.
A taky že jo.
Obnovil si řidičák na jméno Warren Marshall
v Louisvillu v Kentucky.
DOPRAVNÍ INSPEKTORÁT
Letěl jsem do Kentucky
a v Louisvillu jsme měli agenta, který se převlékl za kurýra.
Plán byl doručit mu řidičský průkaz
a při tom ho zatknout.
Doručili jsme mu řidičák.
Agenti ho obklíčili
a vzali ho do vazby.
Ihned po zatčení jeli agenti do jeho bydliště
a promluvili se sousedy.
Floyd přibližně šest týdnů bydlel v tomto zchátralém činžovním domě
východně od Louisvillu.
Příliš krátce na to, aby o něm sousedi něco věděli.
Pokud vím, ani s nikým nemluvil.
Jen přišel a odešel.
S nikým se nebavil o rodině ani o ničem jiném.
Michaela nikdo neviděl.
Ptal jsem se obou jeho současných zaměstnavatelů
i minulého zaměstnavatele.
Nikdo Michaela neviděl.
Měl jízdenku na autobus
z Atlanty v Georgii do Louisvillu v Kentucky
pouze pro jednu osobu.
Je to můj syn a mám ho moc rád.
A doufám, že ho najdou.
Další den jsem si s ním sedl a zeptal se ho, jestli je Michael naživu.
Tvrdil, že ano.
Prý ho nechal u nějakého bohatého člověka.
Ale nikdo bohatý neměl s Floydem co do činění.
Všechno to byly absurdní řeči. Jen další z jeho lží.
„SYNA MILUJI Z CELÉHO SRDCE.“
ZATČENÍ NEPŘINESLO ŽÁDNÉ STOPY VEDOUCÍ K CHLAPCI
V tu chvíli jsem si byl jistý, že je Michael mrtvý.
Ale je to dítě, takže doufáte, že se pletete.
Michael nám chybí.
Bereme ho jako syna.
Milujeme tě, Michaele.
Kdybychom věděli, kam pro tebe přijet, přijeli bychom.
Hodněkrát se stalo, že jsem v nějakém autě zahlédl chlapce,
který měl stejné vlasy jako Michael,
a díval jsem se, jestli to není on.
Protože vždycky…
Dokud nemáte definitivní odpověď,
pořád přemýšlíte, jestli ho náhodou nezahlédnete.
Má zvláštní kouzlo.
To, jak se dívá těma velkýma hnědýma očima a dává najevo lásku, kterou k nám cítí.
My se na něj díváme stejně a chceme ho mít zpátky.
Když měl případ jít k soudu,
uvědomovali jsme si, že obvinit Floyda z Michaelovy vraždy nemusí stačit,
protože nemáme jeho tělo.
Bylo by těžké vyhrát.
Případ vraždy se dá vyhrát i bez těla oběti.
Ale jestli má být uznán vinným,
musíme to prokázat zcela nesporně.
A v tu chvíli… to bylo ošemetné.
Takže případ, v němž měla být hračka prokázat vinu,
nebyl vůbec tak jednoduchý.
Museli jsme překonat řadu překážek.
Obvinili jsme ho z únosu Michaela Hughese
a z násilné krádeže auta s použitím střelné zbraně,
což k trestu přidalo minimálně pět let.
Rovněž jsme ho obvinili z druhého použití zbraně,
ke kterému došlo při samotném únosu.
To přidalo dalších 25 let.
Poprvé jsem ho viděl, když ho převáželi k federálnímu soudu.
Měl takový nepřítomný, vražedný pohled.
Stejný pohled, jako měl Charlie Manson.
Naháněl mi hrůzu.
Bude spravedlnosti učiněno zadost?
Floyd se začal sám obhajovat, byl velmi agresivní a měl hloupé otázky.
Věděl, že mu soudce může povolit,
aby se obhajoval sám. Jde o takzvané hybridní zastoupení.
Chtěl povyprávět svůj příběh. Chtěl mluvit.
Jediný způsob, jak to udělat, aniž by svědčil,
bylo hájit se před soudcem.
Blábolil a odbíhal od tématu.
Čišelo z něj ego, arogance, narcistická osobnost
a sociopatická osobnost.
Svědčila jsem v případu Michaelova únosu.
Nejtěžší a nejděsivější bylo čelit mu u soudu.
Svědčit, když seděl kousek ode mě.
Pamatuju si, jak jsem se mu při výpovědi podívala přímo do očí.
A říkala jsem si: „A máš to, ty hajzle.“
Floyd vstal a položil jí otázku.
Vy jste si na mě udělala názor
na základě toho, co vám řekla FBI, že?
A ona řekla: „Ne, udělala jsem si názor, když jsem viděla to spodní prádlo,
co jste své dceři kupoval, a co jste ji nutil nosit.
Podle toho jsem si na vás udělala názor.“
Podívala jsem se mu do očí a řekla jsem: „Vždyť jste její taťka.
Říkala vám taťko. Byl jste její otec.“
A jeho obhájce vyhodil papíry do vzduchu. Nemohl s tím nic dělat.
Nebyl to snadný případ.
Všechno to byly nepřímé důkazy.
To mě dost zneklidňovalo.
Nikdy jsem u soudu neprohrál. Nikdy.
Ale před vynesením rozsudku je člověk vždycky trochu nesvůj.
Soudce vydal příkaz a uspěli jsme ve všech bodech obžaloby.
MUŽ Z OKLAHOMY SHLEDÁN VINNÝM Z ÚNOSU CHLAPCE
Po 20 letech, co unikal spravedlnosti, byl za Michaelův únos odsouzen na 52 let
bez možnosti podmínečného propuštění.
- Co tomu říkáte? - Nasrat na tebe i Oklahomu, ty zmrde!
- Jdi do hajzlu! - Kde je Michael?
Naser si!
FEDERÁLNÍ POLICIE
Pak mi volal jeden agent.
Našel ředitelův pick-up, který Floyd při únosu ukradl.
A na podvozku našel fotky přilepené lepicí páskou.
Skoro všechny byly…
obscénní.
Pornografie.
Zcela zjevně patřily Floydovi, protože na některých fotografiích
byla Sharon, když byla malá.
Na fotografiích byla i mladá žena, kterou jsme nikdy neviděli.
JMÉNO OBĚTI: NEZNÁMÉ
Byla různě svlečená a zbitá.
Říkal jsem: „Není možné, že by ji takhle zmlátil a nezabil ji.
Určitě ji zabil.“
Měli jsme další záhadu. Co je zač?
Z fotek bylo patrné, že měla opálené pruhy od plavek.
Tak říkám: „Mohli pobývat na Floridě, v Georgii nebo Kentucky.
Poslal jsem ty fotky tamní policii a požádal o kontrolu nevyřešených případů.
Jednoduše jsem zkusil štěstí.
FLORIDA 29. BŘEZNA 1995
Silničáři učinili hrůzný objev.
Lidskou hlavu ve značném rozkladu.
Po čtyřech dnech kopání bylo nalezeno 90 procent kostry
spolu s prsními implantáty, oblečením a šperky.
Při zkoumání jsme v zadní části lebky našli dvě díry po kulkách.
Také byla zlomená jedna lícní kost.
Bezpochyby nešlo o přirozenou smrt.
Rozhodně zde sehrálo roli brutální násilí,
proto jsme to klasifikovali jako vraždu.
Prošli jsme záznamy všech místních policejních složek.
Nepodařilo se nám kostru identifikovat.
Asi o rok později nás kontaktovala FBI,
že mají z jiného případu fotky mladé ženy, kterou někdo bil.
Všimli jsme si, že košile kolem krku té zbité ženy
se shoduje s košilí, kterou jsme vykopali.
Vyžádali jsme si zubařské záznamy tzv. „Ženy beze jména I-275“.
Tak se jí tehdy říkalo.
Díky tomu se podařilo identifikovat kostru nalezenou u dálnice.
Cheryl Commessová.
A během vyšetřování jsme zjistili,
že Cheryl pracovala jako exotická tanečnice v Mons Venus.
Policie chce nyní mluvit s každým, kdo Cheryl Commessovou v roce 1989 znal.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
Po té videonahrávce Cheryl a Sharon…
se o tom začaly šířit drby.
Mluvil o tom celý klub.
Pak se v klubu objevila Cheryl
a měla na tváři modřinu. Monokl.
Měla podlitiny na krku.
Bylo vidět, že ji někdo škrtil.
Okamžitě mi bylo jasné, že Warren není jen zvrácený úchyl,
ale i násilník.
Byl jí přímo posedlý.
Hodněkrát do klubu volal
a vyptával se mě na Cheryl.
Chtěl znát její příjmení.
Chtěl vědět, kde bydlí její táta.
Vždycky když volal a ptal se po Cheryl,
řekla jsem, že tu není, a zavěsila jsem.
Dělali jsme, co jsme mohli, abychom je od sebe oddělili.
Ale když jsem krátce potom odcházela z klubu,
Sharonin táta byl na parkovišti.
Cheryl stála u jeho auta a zuřivě se hádali.
Křičel na ni.
Říkal, že ji zabije.
Tak jsem tam naběhla a zakročila jsem.
Pak se naštval na mě
a začal přede mnou túrovat auto, až sebou cuklo.
Dělal, že mě chce přejet.
Šla jsem pryč a držela ji. Doprovodila jsem ji k autu.
Myslela jsem, že pojede domů za tátou.
A to bylo naposledy, co jsem Cheryl viděla.
Sharon s Warrenem zničehonic odjížděli pryč.
Chtěli, ať jim vybírám schránku a pohlídám domek.
Jednou večer si šel soused odnaproti zakouřit na verandu
a všiml si chlapa v pick-upu.
Ten vystoupil z auta a šel do Sharonina a Warrenova domku.
Asi za pět minut vyšel ven, nasedl do auta a odjel.
Soused zahodil cigaretu, šel dovnitř a najednou uslyšel…
Koukl ven a viděl obrovský…
Přímo uprostřed. Sporák doslova vyletěl do vzduchu.
Lidi z kempu, kteří klábosili u bazénu nebo u schránek, říkali,
že si Warren někoho najal nebo někoho přinutil,
aby jeho domek podpálil.
Konečně jsme věděli, proč Floyd rychle odjel z Floridy.
Utíkal, protože zabil Cheryl Commessovou.
Floyd věděl, že policie bude hledat
muže, jeho dceru a její dítě.
Ale nebude hledat muže, jeho ženu a jejich dítě.
A proto zastavil a oženil se s ní.
TAMPA BAY, FLORIDA 1989
SAINT PETERSBURG, FLORIDA 2002
Floydův zločinecký život sahá přes půl země.
Od Oklahomy, kde jeho ženu našli mrtvou
a unesl odtamtud svého syna a ředitele školy,
až po les u floridské dálnice I-275,
kde se našly ostatky Cheryl Commessové.
Bývalý detektiv Mark Deasaro říká,
že pokud Floyda propustí, bude vraždit znovu.
Je to sociopat a predátor.
Byl obviněn z vraždy prvního stupně.
FOTKY DOVEDLY POLICII VE DVOU STÁTECH K JEDNOMU MUŽI
Když jsem viděl naše důkazy, cítil jsem, že máme dobrou šanci,
i když většina byla nepřímá.
Bylo ohromné, že jsme měli důkaz,
že v tu dobu byli na stejném místě.
Měli jsme svědky jejich hádek.
Franklina Floyda čeká smrtící injekce za vraždu striptérky z Tampy.
VSTUP DO SOUDNÍ BUDOVY
Detektivové mě požádali o identifikaci fotek.
Byla tam fotka Cherylina těla na té matraci.
Na té stejné hnusné, špinavé matraci
na jeho rozkládací posteli v obýváku.
Chodila jsem do domu toho chlapa minimálně sedmkrát týdně.
A z těch sedmi případů
byl ten gauč pokaždé rozložený.
Byla jsem si tím naprosto jistá.
Byla to přesně ta matrace.
Věděla jsem to. Bylo mi…
Jo.
Zavřeli jsme Floyda na 52 let.
Ale teď jsme měli šanci usvědčit Floyda z vraždy.
Ze závažného zločinu, za který hrozil trest smrti.
Byl shledán vinným z vraždy prvního stupně.
Dostal trest smrti.
Ten rozsudek se poslouchal moc dobře.
Bylo obrovské zadostiučinění vědět, že Floyd bude někde,
kde nemůže nikomu ublížit.
I po skončení soudního procesu bylo na tomto případu špatné,
že jsem netušil, kde je Michael. Tedy jeho tělo.
Byla neskutečná náhoda, že se ty fotky našly
a že byl nakonec usvědčen z vraždy.
Ne za tu, kterou jsme chtěli,
ale nějaký nedořešený případ asi najdete v kariéře každého policisty.
Udělal jsem si fotku Michaela Hughese
a dal jsem si ji přímo nad počítač, abych ji měl každý den na očích.
Ta fotka mi totiž dávala naději.
Každý den mě v práci hnala kupředu:
„Musíme to vyřešit. A ono se to jednoho dne podaří.“
Když jsem končil, pořád tam visela.
A když jsem vyklízel kancelář, konečně jsem tu fotku sundal.
A odešel jsem do důchodu.
Za těch 27 let, co jsem pracoval u FBI, se mi málem podařilo uzavřít každý případ.
Dva případy, které se mi před důchodem uzavřít nepodařily,
bylo nalezení Michaela a identifikace Sharon.
V roce 2002 mi kamarád poslal jednu fotku.
Že ji prý musím vidět.
Byla to fotka z webu Doe Network. Je to web s pohřešovanými osobami.
A byla to fotka holčičky,
která seděla na klíně muži, jenž byl údajně její otec.
A dole v popisku bylo napsáno,
že ji unesl,
vychoval ji jako vlastní dceru, oženil se s ní a zabil ji.
Tak si říkám: „Panebože.“
A čím déle se na tu fotku a na tu dívku díváte,
tím víc vidíte, že je něco špatně.
Řekl jsem si, že zkusím zjistit víc.
První, s kým jsem mluvil, nejspíš byl Joe Fitzpatrick.
Říkal, že doufá, že se mu podaří vyřešit dvě záhady.
Kdo je Sharon Marshallová a co se stalo Michaelu Hughesovi.
I když ke mně byl nedůvěřivý, bylo poznat, že je to pro něj neuzavřená záležitost.
Ten případ byl pro Joea důležitý.
Ta dívka z fotky ho velmi ovlivnila.
Byla to ona.
Byla to Sharon.
Byla to její dobrota.
Bylo to,
jak o ní lidé mluvili.
Byly to její úspěchy.
A byla to ta krásná mladá žena,
kterou uvěznilo zlo.
A zapomnělo se na ni.
Bylo to pro mě víc než jen příběh o zločinu.
Chtěl jsem udělat, co se dalo, abych zjistil Sharoninu identitu.
Záleželo mi na tom.
A řekl jsem si: „Víte co? Napíšu o tom knihu.“
Jediný, kdo znal její pravé jméno, byl Franklin Floyd.
Řekl jsem si, že se pokusím
domluvit si s Franklinem Floydem rozhovor.
Jel jsem tam a vzali mě do okresního vězení.
Přivedli Floyda do výslechové místnosti
a přinesli mi i všechny jeho spisy.
Stáli vedle něj dva dozorci,
ale pak odešli.
Zůstali jsme tam sami.
A začali jsme mluvit.
Přesněji řečeno on začal mluvit a už nepřestal.
Myslel si, že bych mu třeba mohl nějak pomoct.
Nějak jinak než právníci.
Říct jeho příběh a tím ho osvobodit.
Postupně se o mně hodně dozvíte.
Je mi jedno, co napíšete.
Pomůžu vám říct pravdu.
To je z děcáku, kam jsem chodil, když mě máma opustila.
Franklin Floyd se narodil v roce 1943.
Otec mu zemřel. Měl bratry a sestry.
Matka se o něj nedokázala postarat a poslala ho do dětského domova v Georgii.
A tam neměl lehký život.
Bylo to peklo.
Jedna bába mi několikrát opařila ruce. Pak mi strčila hlavu do záchodu.
Bili mě přes chodidla, že jsem ani nemohl jsem chodit.
Viděl jsem, co stálo za jeho zrodem
a co ho zformovalo.
Kluci mě znásilňovali a mlátili.
Dělali si ze mě otroka.
Když mě koupali s některýma klukama,
strkali mi dva prsty do zadku.
Prošlo jim to, protože jsem byl malý.
V 18 letech už měl vážné duševní problémy.
Utekl jsem, šel k armádě a toulal se po Státech.
Všude jsem musel krást.
Pak mě obvinili a šel jsem sedět.
Zneužívali mě.
Odsoudili mě za obtěžování, znásilnění a únos,
ale neměli žádný důkaz. To víte, ne?
Jakýkoli konkrétní zločin popřel.
Nemají žádného svědka ani důkaz,
že bych někoho fotil s roztaženýma nohama.
Rozumíte mi?
Ptal jsem se ho na Sharon, ale o tom nechtěl mluvit.
Stejně tak o Michaelovi.
Nechtěl se k ničemu přiznat.
Ptal jsem se, kde vzal Sharon.
A on: „Nikde jsem ji nevzal. Šla se mnou sama.“
Sharon byla zlatíčko.
Byla hrozně chytrá.
A milovala mě, ať se dělo cokoliv.
Všechno popřel.
Popřel, že zabil Sharon.
Popřel její únos i vraždu Michaela.
A popřel, že zabil Cheryl Commessovou.
Od Floyda jsem nezjistil nic. Jen to, že je očividně psychotický.
Jako investigativní novinář se snažíte odhalit pravdu.
Bylo hrozně frustrující nevědět při dopisování knihy, kdo byla.
Ale kniha už byla hotová
a následně vydaná.
Matt Birkbeck vyzpovídal ve vězení Franklina Floyda.
Floyd unesl Sharon, když byla malá, a čeká ho trest smrti.
Matt Birkbeck napsal knihu Krásné dítě,
v níž líčí, jak navzdory osudu
dívka známá jako Sharon excelovala ve škole.
Když kniha vyšla,
získala si pozornost dvou webů.
Doe Network a Websleuths.
To je web amatérských detektivů.
A pak byl vidět organický růst.
Rozebírali to v různých vláknech.
Kdo je Sharon? Je to ta dívka, co zmizela v Utahu?
Mohla by to být ta dívka, co zmizela v Torontu?
A pořád se to rozrůstalo.
Postupně mi chodily další e-maily.
Od lidí z USA, z Kanady, ze zámoří.
Za půl roku nebo rok
se lidé po celém světě snažili zjistit, kdo ta dívka je.
Spousta lidí byla frustrovaná. Psali: „Co to má být?
Čtu tu knížku. Myslel jsem, že jste to rozlouskl.“
Ale nerozlouskl.
Tak jsem na všechny ty e-maily odpovídal:
„Tu knihu jsem napsal v naději, že její identitu odhalíme společně.“
Přineslo nám to pár velmi dobrých stop,
ale nedaly se ověřit.
Ale v roce 2005, skoro rok po vydání knihy, přišel průlom.
Přišel mi anonymní e-mail.
Stálo v něm:
„Pomohla by vám DNA Sharoniny dcery?“
Jmenuji se Megan
a jsem Sharonina dcera.
Odjakživa vím, že jsem adoptovaná,
a nepřipadalo mi to nijak divné, dokud jsem neobjevila Mattovu knihu.
Rázem šlo o mnohem víc než jen o adopci.
Čím víc jsem se dozvídala,
tím naštvanější a smutnější jsem ze všeho byla.
Od té doby se ve mně střídaly různé emoce.
Od chvíle, co jsem se to dozvěděla, ve mně převládal hněv a smutek
a zmatek z toho, jak se mám cítit.
Nevím, co cítím. Vím, že jsem naštvaná,
ale nevím přesně na co nebo proč.
Pořád se to snažím pochopit a zpracovat.
Zjistila jsem o ní hodně věcí, které bych radši nevěděla.
Žádná holka si nezaslouží něčím takovým projít.
A už vůbec ne s vlastním otcem,
mužským vzorem nebo co vlastně byl.
Nad tímhle nerada přemýšlím.
Když moje teta objevila Mattovu knihu, byla jsem ve třeťáku na střední.
Řekla o ní mojí mámě.
Vzpomínám si, že cestou domů ze zmrzlinárny
mi máma řekla, že je ten příběh složitější.
Že máma neumřela při obyčejné autonehodě.
Do právní kanceláře přišel pár.
Řekli, že si nemůžou další dítě dovolit, tak hledají adoptivní rodiče.
Přišli jsme a viděli jsme tam sedět Clarence a Tonyu.
Clarence to chtěl mít rychle za sebou, chtěl peníze…
Celý rozhovor s ní řídil on.
Ano, byla jsem nedůvěřivá.
Ale cítila jsem, že mi Bůh říká, že je ta pravá.
A za šest týdnů se narodila Megan.
Přijeli jsme do nemocnice
a ona už porodila.
Ležela v posteli. Šla jsem za ní a byly jsme tam samy.
Zeptala jsem se: „Chcete ji vidět?“ A ona řekla: „Ne, já nemůžu.“
Často na ten den vzpomínám. Proč mi tehdy neřekla víc?
Proč neřekla, že potřebuje pomoc?
Když jsme byly samy a měla příležitost,
proč neřekla:
„Pomozte mi.“
Nikdo o tom neví. Byly jsme tam o samotě.
Jakmile tam vkročil Floyd, byl konec.
Celá konverzace skončila.
Dříve jsem… Vlastně to dělám dodnes.
Najdu si na počítači své fotky z dětství,
pak fotky Michaela a Sharon, a všechny je porovnávám.
Zjistila jsem, že tváře a nos mám určitě po ní.
A mám stejnou přírodní barvu vlasů,
takže ano, rozhodně se v ní vidím.
Když vyrůstáte, zajímá vás, na koho se podobáte.
A taky rodinná historie.
Pak jsem se dostala do puberty
a chtěla jsem znát své kořeny.
V roce 2010 nebo 2011 jsem se rozhodla podstoupit test DNA.
Udělala jsem to v naději, že možná najdu někoho z rodiny.
Bylo to vzrušující.
Existovala šance, že někoho najdeme.
Sharon byla třikrát těhotná.
Poprvé na střední. Dítě prý bylo adoptováno.
Druhý byl Michael. A třetí dítě bylo dáno k adopci v New Orleans.
A to je Megan.
Měli jsme DNA a věděli jsme, že se jedná o shodu,
což nám otevřelo zcela nové možnosti.
Tehdy přišlo na řadu Národní centrum pro pohřešované a zneužívané děti.
ALEXANDRIA, VIRGINIE 2011
V roce 2011 jsem zdědila nepříliš obsáhlý spis
dívky jménem Sharon Marshallová.
Neměla jsem se čeho chytit.
Přečetla jsem tu knížku i spis, ale stále nebylo kam se obrátit.
Nepomáhala mi policie,
ale Joe Fitzpatrick v tom všem zjevně byl důležitou osobou.
Řekl mi, že případ není u FBI aktivní.
Případ Sharon Marshallové prý nikdy neotevřeli.
Jen se mu podařilo to vyšetřování spojit
s vyšetřováním únosu Michaela Hughese.
Když Joe přišel a nabídl mi pomoc,
byla jsem štěstím bez sebe.
Když mi volali z Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti,
byl jsem rád, že se můžu k případu vrátit.
Nedokončil jsem ho.
Byl to případ, ve kterém jsem výrazně pokročil,
ale neměl jsem možnost ho uzavřít, protože jsem šel do penze.
Svitla ve mně malá naděje.
Ale potřebovali jsme znovu mluvit s Floydem.
Byl v cele smrti a znal všechny odpovědi.
Potřebovali jsme další rozhovor.
Volala mi Ashley Rodriguezová z Národního centra pro pohřešované děti.
Začal jsem studovat spis a snažil jsem se zjistit, co je Floyd zač.
Byl to můj cíl a já o něm chtěl vědět úplně všechno.
Řekl jsem mu: „Bude ti nalhávat spoustu nesmyslů.
Bude štěstí, pokud vyklopí pravdu.“
Viděla jsem to bledě.
Popravdě to byla naše poslední možnost.
Agenti FBI tedy jeli na Floridu vyslechnout Franklina Floyda.
Chtěl jsem odpovědi na tři otázky.
„Kdo je Sharon Marshallová?“
„Co se stalo Michaelovi?“
A zatřetí: „Jste zodpovědný za Sharoninu smrt?“
Zaměřil jsem se na první otázku, protože na ni existuje snadná odpověď.
Možná nebude chtít odpovědět, ale nedozná se tím k vraždě.
Ale vůbec o tom nechtěl mluvit.
Začal se uzavírat a rozčilovat se.
Ani jsme neřekli, že jsme z FBI, a už vyváděl. Myslel, že jsme právníci.
Nechali jsme ho sedět. My jsme stáli, zatímco on blábolil dobrých 45 minut,
až jsem nakonec řekl, že nejsme jeho právníci.
A on říká: „Tak kdo kurva jste?“
Tak říkám: „Agenti z FBI.“
Udiveně cukl hlavou a říká: „Co chcete?“
„Otevírám případ Michaela Hughese.“
A on: „Já bych rád, kdybyste ho uzavřel.“
Řekl jsem: „To neudělám.“
A já říkám: „Chtěl jste, aby byl vaše nová Sharon.
Sharon je pryč a Michael je ten, kdo ji měl nahradit.“
Mluvil jsem dál a on se naráz rozbrečel.
Měl slabou chvilku, a tak jsem vycítil příležitost.
Scott plácl do stolu, aby si získal jeho pozornost.
„Jak jste ho zabil, Floyde?“ Tekly mu krokodýlí slzy.
Zvýšil jsem hlas: „Jak jste ho zabil?“
Řekl mi: „Nechte toho.“
Nakonec jsem praštil pěstí do stolu.
„Jak jste ho zabil, Floyde?“
Slzavý vodopád skončil.
„Dvakrát jsem ho střelil zezadu do hlavy, aby to bylo rychlé.“
Do toho, kde je, vám nic není.
Přes 20 let nikdo nevěděl, co se s chlapcem stalo,
ale nyní se FBI domnívá, že zná odpověď.
Slzy a smutek rodiny, která náhle přišla o dítě.
Otče, pozdravuj ho, obejmi ho a polib ho.
Jednoho dne se znovu setkáme.
Přijít o dítě skutečně bolí.
Skoro už byl náš syn.
Papíry k adopci byly skoro vyřízené.
Unesl ho, než jsme je stihli vyřídit.
Všechny naše děti ho braly jako bratra.
Všichni ho považovali za člena rodiny.
FBI tvrdí, že podezřelý v odloženém případu starém přes 20 let
se přiznal k vraždě.
Floyd řekl, že chlapce pohřbil u hranic Texasu a Oklahomy.
Strávili jsme tam dva dny.
Dva dny jsme kopali a prosévali hlínu.
Ale neúspěšně.
Pracovali jsme na 110 procent,
ale nic jsme nenašli.
Pořád jsem ale chtěl vědět, kdo je Sharon Marshallová.
A on spolupracoval.
Částečně proto, že Floyd o sobě moc rád mluvil.
Bylo to vtipné. Přeskakoval, vyprávěl plno příběhů.
A zničehonic začal mluvit o tom,
jaký byl kdysi fešák a jakou nosíval řidičskou uniformu
v Cherryvillu v Severní Karolíně.
A že byl nejlepší řidič autobusu na světě.
A řekl nám, že potkal ženu jménem Sandy,
které stát zrovna odebral tři děti.
A Scott se ho zeptal na jednu z nejgeniálnějších otázek.
Zeptal se: „Jak jste se tehdy jmenoval?“
Brandon Cleo Williams. Tohle jméno nám řekl.
A to jsme nikdy předtím neslyšeli.
Když nám to jméno řekl, byla to další stopa.
Nejen že nám řekl to jméno, ale ještě pokračoval
a řekl nám i jméno té ženy, se kterou se seznámil a později oženil.
Řekl nám i datum.
Vzpomněl si i na jména jejích dcer,
dokonce i na místa narození.
Říkám: „Která je nejstarší?“ A on: „Ta, na kterou se vyptáváte.“
„Kde se narodila?“ „V Livonii v Michiganu.“
„Jak to víte?“ „Viděl jsem její rodný list.“
Povídá: „To je ta holka, na kterou se mě ptáte.“
Zeptal jsem se, jak se ta nejstarší dcera jmenovala.
Povídá: „Suzanne Sevakisová.“
Když mi prozradili její pravé jméno, seděl jsem tam a byl jsem z toho…
Nebyl jsem v transu, jen jsem…
Měl jsem obrovskou radost.
Skoro jsem brečel,
když jsem to Mattovi říkal.
Ach bože.
Řekl: „Známe její identitu.“
Řekl mi, že se jmenuje Suzanne Sevakisová.
Řekl jsem si:
„No ty vole!“
Úleva asi není to správné slovo, ale něco takového jsem cítila.
„Je po všem. Už víme, kdo je.“
RODNÝ LIST SUZANNE MARIE SEVAKISOVÁ
Druhý den nám přišel rodný list.
Byla na něm jména obou rodičů.
Sandra Brandenburgová a Clifford Sevakis.
Mimochodem, oba ještě žijí.
Přišla za mnou FBI.
Ukázali mi fotku Susie.
Řekla jsem: „To je moje dcera. Nevíte, kde je?“
Byla hodně chytrá.
A potrhlá.
A hodně bystrá.
Bylo mi 18, když jsem otěhotněla, a 19, když se narodila.
Chodili jsme spolu od sedmnácti.
S Cliffem jsem se znala ze střední.
Byla asi o dva roky mladší než já.
Ale byla chytrá, vtipná
a já se do ní zbláznil.
Byli jsme spolu celou střední.
Vzali jsme se hned po maturitě.
Pár měsíců po svatbě jsem otěhotněla.
Byla jsem nadšená.
Byla jsem šťastná.
Nemohla jsem se toho miminka dočkat.
Když se narodila, Cliff byl ve Vietnamu.
Bylo to těžké.
Dostal jsem na týden opušťák.
Tehdy jsem Suzanne viděl poprvé.
Měla půl roku.
Byl to malý andílek.
Byl jsem hrdý.
Když máte dítě, naroste vám srdce.
Ale když jsem odjel do Vietnamu,
zbytek světa jsem nechal za sebou. Můj svět byl Vietnam.
Po návratu jsem byl jiný.
A ona už chodila s jiným klukem.
Pak mi Sandy řekla, že se chce rozvést.
Začala jsem chodit s jiným mužem.
A otěhotněla jsem s Allison a Amy.
Rozvedli jsme se.
S holkama jsem se přestěhovala do kempu s mobilními domy.
Ten kemp byl na takovém kopečku.
Zničehonic nás zasáhlo tornádo
a převrátilo nám přívěs na bok.
Po tom tornádu jsem trpěla posttraumatickou stresovou poruchou.
Vzpomínám si,
jak jsem v jednu chvíli seděla v rohu obýváku na podlaze.
Holky křičely: „Mami, mami,“ ale já jsem se nemohla pohnout.
Šla jsem na sociálku, protože jsem myslela, že mi tam pomůžou.
Sebrali mi děti.
Brečela jsem a říkala té paní:
„Není to bezpečné. Nezvládnu se o ně starat.“
Paní za přepážkou na sociálce mi řekla:
„Jděte do kostela. Bude vám líp.“
Volali mi ze sociálky a říkali:
„Rádi bychom umístili všechny tři dívky do jedné rodiny.
Jsou na sebe fixované a nechceme je rozdělovat.“
Dali mi na výběr. Buď adoptovat všechny tři, nebo se jich vzdát.
Bylo to pro mě dost drsné. Celý víkend…
jsem hodně pil a hodně přemýšlel.
Tehdy jsem bydlel s rodiči a byl jsem nezaměstnaný.
Bylo mi asi 23 let.
Měl jsem obavy, že bych nebyl dobrý rodič.
Pořád jsem byl poznamenaný z Vietnamu.
Když jsem šla do kostela,
vím, že jsem brečela, protože jsem brečela pořád.
A tam jsem ho potkala.
Přisedl si ke mně
a začal se mnou mluvit klidným hlasem.
„Copak se děje?
Bůh mě poslal, abych vám pomohl.“
Řekl: „Zajedeme pro vaše děti.
Vezmeme se, postarám se o vás i vaše děti a všechno bude v pořádku.“
Potom, co jsme se dali dohromady, začal dělat děsivé věci.
Když mi došlo, do čeho jsem se namočila, nevěděla jsem, co dělat.
Neustále u sebe nosil nůž.
Sáhl si na bok, kde měl ten nůž,
a řekl: „Myslíš, že mě opustíš?
Na to zapomeň.“
Jednou jsem potřebovala koupit holkám plenky.
V obchodě jsem vypsala nekrytý šek,
a tak mě na měsíc zavřeli.
A tehdy mi vzal děti.
Okamžitě jsem šla na policii
a řekla jim, že mi ukradl děti.
Zeptali se mě: „Jste manželé?“ Řekla jsem, že ano.
„Tak to je občanskoprávní spor. To si musíte vyřešit sama.“
Čím dál víc jsem řvala vzteky,
až mě z policejní stanice vyvedli.
Jednoho dne, nevím přesně kdy,
vzal Allison a Amy a zavezl je do sirotčince.
Vzal Susie a odjel.
Nemůžu vrátit čas a říkat si: „Kdybych…
Kdyby se mi tak podařilo sehnat pomoc,
abychom z té situace unikly, nikdy by se to nestalo.“
Měla jsem být její matka a před tou zrůdou ji ochránit.
Ale neochránila.
Jsem na Sharoninu mámu hrozně naštvaná.
Ani na vteřinu nevěřím,
že nedokázala dceru najít proto, že se to stalo kdysi dávno.
Mě unesli v roce 1976.
A skoro pět let máma kontaktovala úplně všechny.
Senátora, starostu, šla do televize.
Dělala všechno, co mohla.
Nebyla nijak bohatá,
ale utratila všechno, jen aby mě našla.
Moje máma udělala všechno.
A já chci jen vědět proč.
Proč se její máma víc nesnažila?
Přiznám se, že jsem její babičku kontaktovala.
Nedopadlo to dobře.
Její přístup byl: „Mně je to jedno.“
Když někoho kontaktujete, ale on vůbec nejeví zájem,
to je pro mě…
Je ti to jedno?
Nezajímá tě to? Co jsi to za člověka?
To je pro mě nepochopitelné.
Když jsem v roce 2003 navštívil hřbitov v Tulse, napadlo mě:
„Nebylo by hezké jednou se sem vrátit a vyměnit ten náhrobek?“
Bylo na něm jen „Tonya“. A to mě štvalo.
Když už jsme znali její identitu,
probral jsem to s Megan
a říkám jí: „Udělejme to.“
Matt chtěl znát můj názor na to, co by mělo být napsáno na náhrobku.
Říkám si: „Sakra. To je velká zodpovědnost.“
Zanechala stopu v životě mnoha lidí, a tak jsem chtěla,
aby bylo zřejmé, že pro tyto lidi byla vším.
3. ČERVNA 2017
Otče, děkuji za tuto příležitost.
Modlím se, abys přinesl útěchu a sílu do srdcí a životů zde přítomných,
ale i ostatních, ať jsou kdekoli.
Tady je.
Když v roce 1990 zemřela, bylo jí pouhých 20 let.
A až v červnu 2017 jsme jí mohli vyměnit náhrobek
a konečně tam napsat její pravé jméno.
Pro všechny byla definicí dobré kamarádky.
Byla rozumná a uměla člověka podpořit,
což je vážně ohromné, protože doma nic takového nezažila.
A všechno dělala s takovou grácií.
SUZANNE MARIE SEVAKISOVÁ ODDANÁ MATKA A KAMARÁDKA
Konečně proběhlo rozloučení, jaké si zasloužila.
Tím jsem tu kapitolu mohl alespoň zčásti uzavřít.
Konečně odpočívá v pokoji.
Ale v mém srdci žije i nadále.
A až umřu, možná se ta kapitola uzavře úplně.
Bylo to krásné.
Byl úžasný pocit zjistit, kdo doopravdy byla.
Říkala jsem si:
„Stojím při tobě, holka.“
Nejvíce mě na tom mrzelo, že sama nikdy nevěděla, kdo je.
Poznat lidi, kteří byli součástí jejího života, mi opravdu pomohlo.
Všichni na ni totiž vzpomínají v dobrém.
Mám z toho pocit, že ze života,
jaký měla, vytěžila maximum.
Měla jsem radost,
že jsme jí na náhrobek napsali její skutečné jméno.
Všem nám na tom záleželo, protože…
Tohle byla skutečně ona. Tohle je její táta.
Tohle je její dcera.
Tady je, tady leží a tohle je její pravé jméno.
SUZANNE MARIE SEVAKISOVÁ 6. 9. 1969 – 30. 4. 1990
ODDANÁ MATKA A KAMARÁDKA
Moc vám děkuju.
Poznala jsem tolik nových lidí a mám větší rodinu, než potřebuju.
A snad budu aspoň z půlky tak dobrá máma, jako byla nebo chtěla být ona.
Potom, co jsem se stala matkou, jsem si jí začala vážit ještě víc,
protože se vzdala dvou dětí,
ne-li víc,
protože věděla, že to pro ty děti bude lepší.
Můj syn se jmenuje Michael. Po mém bratrovi.
Michael bohužel žil jen krátce, a tak chci jeho jméno zachovat.
Se Suzanne už mluvit nemůžu, ale můžu mluvit s Megan.
A s tím se spokojím.
Pořád ještě zjišťuju, kdo jsem, ale vím, že tento příběh někomu pomůže.
Jen si to musím všechno pospojovat jako skládačku.
Pak se o to budu moct podělit.
Vím, že měla šanci.
Byla by jedna z těch,
kteří dokáží překonat to, co ji potkalo.
Kdyby se jí od něj podařilo utéct,
zvládla by se s tím skvěle vyrovnat.
Měla obrovský potenciál.
Měla světu co nabídnout.
Měla opravdový dar a…
tak si ji budu navždy pamatovat.
S LÁSKOU VZPOMÍNÁME NA SUZANNE SEVAKISOVOU A MICHAELA HUGHESE
Jste-li vy nebo vaši blízcí obětí sexuálního násilí,
informace o pomoci naleznete na www.persefona.cz
Překlad titulků: Michal Herman