Downloaded from YTS.MX
2019 őszén felhívott az egyik forrásom.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Azt kérdezte: „Foglalkozott már a Wirecarddal?”
„A fizetésközvetítővel? Nem.”
„Különös egy vállalkozás.
Cégeket alapítanak,
a pénz befolyik, majd kifolyik…
Elég kétes az egész sztori.”
A forrásomat felhívták külföldi barátai,
az ottani hírszerzések volt alkalmazottai, hogy figyelmeztessék:
még ha érdekli is őt a Wirecard,
maradjon távol a cégtől.
A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Egyre dagad a botrány a német Wirecard elektronikus fizetési szolgáltató körül.
Braun úr, a cégéről szóló jelentések pénzügyi thrillernek is beillenek.
Hogy tűnhet el több milliárd dollár?
Színlelt eladások, a mérleg kozmetikázása, mindenféle vádak.
Mi jöhet még?
Pénzmosás, szerencsejáték, pornó, terrorszervezetek támogatása.
A Financial Times hadat üzent a Wirecardnak.
Próbáltak adatokat gyűjteni,
de a Wirecard ugyanezt tette.
Egy hatalmas átverés volt.
Banknak tűnt, de valójában egy rablóbanda volt.
TUD JAN MARSALEK HOLLÉTÉRŐL?
A volt üzemeltetési igazgató, Jan Marsalek, szökésben van.
Ez a német történelem legnagyobb csalási botránya.
Nemzetközi hajtóvadászat indult Jan Marsalek után.
Hihetetlen, hogy működhetett ilyen sokáig.
Tudtam, hogy ez óriási sztori lesz.
A csalók az emberi vágyakra apellálnak.
A németek pedig a világ élvonalába akartak kerülni.
A német ipar rendkívül sikeres, ámde elavult, tradicionális.
A híres német márkák, mint a Siemens, a Daimler, a BMW, a Volkswagen,
mind nagy múltra visszatekintő cégek.
Ezért gyakran kérdezik német politikusoktól, üzletemberektől…
NÉMET PARLAMENTI KÉPVISELŐ
„Hol vannak az új vállalkozások?”
Mi is adni akarunk a világnak egy jelentős e-piaci szereplőt, mint a Szilícium-völgy.
Egy német Google-t vagy Facebookot.
És a Wirecard ügyesen meglovagolta ezt a vágyat.
Fedezze fel a Wirecardot!
Technológiánk révén a pénzügyi tranzakciók mobilisak, zökkenőmentesek
és majdnem láthatatlanok.
Legyen a Wirecard partnere,
ami a világ vezető innovátora a digitális pénzügyi megoldások terén!
Egy hős, rocksztár.
Köszöntsék a Wirecard vezérigazgatóját és műszaki igazgatóját,
Dr. Markus Braunt!
Jó reggelt, hölgyeim és uraim!
A Wirecard volt a német PayPal.
Összefoglalva, ez az üzleti modellünk.
A Wirecard az online boltok pénzügyi tranzakcióinak közvetítője.
Amikor vásárolok valamit, ők felelnek érte,
hogy a pénz a számlámról eljusson az online kereskedőhöz.
ÚJSÁGÍRÓ
Nem az adatok birtoklása a lényeg,
hanem az algoritmusok révén az adatokból kinyert értékes információ.
A cég alapítója fekete garbóban jelenik meg,
választékosan, megnyerően beszél…
Ez az üzleti modell hozzáadott értéke.
És ahol ilyen érték van,
ott van pénz az újításokra.
…és elhiteti magáról, hogy egyfajta látnok,
hogy ő „Steve Jobs az Alpokból”.
A nevem Martin Osterloh.
Tizenhat évig dolgoztam a Wirecardnál.
Amikor 2005-ben beléptem a céghez,
úgy 130-150 ember dolgozott ott.
Amikor végül kiléptem, már több mint 6500 munkatársunk volt.
A Wirecard az egyik leggyorsabban növekvő pénzügyi kereskedelmi platform.
A Wirecard alkalmazottai
rendkívül büszkék voltak arra, hogy egy nagy német techcégnél dolgoznak.
A Wirecard a '90-es években lépett be a digitális piacra,
ami egyre gyorsabban bővül.
Ennek köszönhetően mára a Wirecard megelőzte a Deutsche Bankot
több mint 20 milliárd eurós cégértékével.
Ez a pénzügyi szektor új korszakának szimbóluma.
A cég pályája töretlenül ívelt felfelé.
Németországban addig példa nélküli volt…
NÉMET PARLAMENTI KÉPVISELŐ
a bővülésük üteme.
A WIRECARD RÉSZVÉNYEINEK ÁRA
Ez az elképesztő tempójú növekedés sokak bizalmát elnyerte a cégnek.
Új, sikeres, globális, nyereséges vállalkozás volt,
a német politikusok pedig büszkék voltak, hogy az országnak van egy fintech cége.
Amikor Merkel kancellár 2019-ben találkozott Hszi Csin-Ping kínai elnökkel,
neki is ajánlotta a Wirecardot.
Németországban mindenki hitt ebben a cégben.
Senki sem hitte volna, hogy valójában egy bűnszervezet.
LONDON, ANGLIA
Újságíróként az ember sok dolgot megtesz, amit nem lenne szabad.
A FINANCIAL TIMES ÚJSÁGÍRÓJA
Titkokat leplezünk le.
A Wirecard névvel akkor találkoztam először,
amikor olyan kétes cégek után kutattam, amikről írhatnék,
mert a vállalati csalások mindig jó sztorialapanyagnak bizonyulnak.
Egy ausztrál fedezeti alapkezelő tette fel nekem a kérdést:
„Érdekli néhány német bűnöző?”
A könyveik alapján csalónak vélte őket.
Feljegyeztem a dolgot.
„Wirecard. Érdekes lehet.”
Kívülről a cég teljesen korrekt vállalkozásnak tűnt.
Volt úgy 6000 alkalmazottja, egy csomó irodája.
Nyereséges volt, de ez nem volt kirívó,
hisz az online fizetések piaca igencsak pörgött akkoriban.
Ugyanakkor volt egy nagy halom irat a Wirecard ázsiai ügyleteiről,
és az egész valahogy gyanúsnak tűnt,
mintha átverés lenne.
Az Európán kívüli növekedési ütemünk 25%-os,
ami nagyrészt az új piacoknak,
Ázsia fejlődő régióinak köszönhető.
A Wirecard nem az ügyfelei számát növelte,
ahogy például a Spotify teszi.
A bővülést főleg ázsiai cégek felvásárlása révén érték el,
de a számok egyszerűen nem stimmeltek.
Megkerestem a Wirecardot,
de leráztak azzal, hogy igen elfoglaltak, nem érnek rá.
Korrekt cégek nem csapják a Financial Times orrára az ajtót.
Újra próbálkoztam.
Végül beszélhettem Markus Braunnal.
Üdvözlöm, Markus!
- Üdv! - Köszönöm, hogy szakít rám időt.
Alig várom a keresztkérdéseit.
Kitűnő. Mi is pontosan a Wirecard?
Van egy új kifejezés, a „fintech”,
ami tökéletesen leírja, mivel foglalkozunk.
Mi egy szoftverfejlesztő e-cég vagyunk,
egy banki szolgáltató leányvállalattal, nem pedig fordítva.
Szoftverfejlesztők egy leányvállalatként működő bankkal?
Elhangzott pár hajmeresztő dolog.
Átnéztem az ázsiai céges akvizícióikat,
és ennek alapján nem világos teljesen,
hogy mi történik a Wirecardnál.
Talán hanyagul vezetik a könyveiket,
de lehet, hogy ezek a felvásárlások valaminek a leplezésére szolgálnak.
Ez baromság.
Bocs a nyers fogalmazásért.
Van egy csomó ember, akik féltékenyek,
vagy más okból érzelmileg elfogultak.
Biztos, hogy ilyen embertől kapta a tippet.
A Wirecard mindig azzal védekezett a kritikák ellen,
hogy azokat olyan brókerek terjesztik…
VEZETŐ TÉNYFELTÁRÓ ÚJSÁGÍRÓ
akik shortolják a részvényeiket, hogy befolyásolják az árfolyamot.
SHORTOLÓK PÉNZMOSÁS! WIRECARD!
Tobias Bosler vagyok.
Eladóként évekig vettem részt úgynevezett short ügyletekben.
A legtöbben az árfolyam-növekedésben bízva vesznek részvényt.
A short kereskedő annyiban más,
hogy ő a részvény árfolyamának esésén keres pénzt.
Ha az árfolyam nő, a shortoló pénzt bukik.
Úgy tartják, hogy a shortolók abban érdekeltek,
hogy a profit érdekében lenyomják a részvények árát.
Egyes befektetői körök egyenesen úgy tekintenek rájuk,
mint egyfajta pénzügyi terroristákra.
A valóság azonban az, hogy a kereskedők azért vesznek fel short pozíciókat…
SHORT KERESKEDŐ
mert az adott részvényt túlárazottnak tartják.
Short kereskedők vagyunk.
A miénk a világ egyetlen tisztán női, csak short ügyletekkel foglalkozó alapja.
Kizárólag abból élünk, hogy értékpapírok ellen fogadunk,
abban bízva, hogy az árfolyamuk esni fog.
Minden egyes ügylet előtt
nagyon alapos kutatómunkát végzünk, hogy biztosan jól döntsünk.
Olyanok vagyunk, mint a pénzügyi nyomozók.
Olyan cégeket vizsgálunk, amiket gyanúsnak találunk.
Két évig nyomoztam a Wirecard után.
Tökéletesen átláttam az üzleti modelljüket.
Pornóhoz és szerencsejátékhoz kapcsolódó online fizetéseket kezeltek,
de ez még nem illegális.
Kétségkívül nagy része volt a tevékenységünknek,
és segített biztos alapokra helyezni a vállalkozást.
Foglalkoztunk pókercégekkel, kaszinókkal, bingóval.
És igen, pornográfiával is.
Bár mi nem pornónak hívtuk.
- Minek hívták? - Érzelmes tartalomnak.
- Viccel? - Nem viccelek.
Az amerikai pókerpiac a világ pókerpiacának 50%-át adja.
Ez azonban megváltozott, amikor 2006-ban
az USA-ban elfogadtak egy új törvényt,
ami megtiltotta olyan online fizetések kezelését,
amit amerikai polgárok online pókercégek felé indítottak.
Ezzel a Wirecard elveszítette egy igen komoly bevételi forrását.
Ennek ellenére a Wirecard tovább tudta növelni a nyereségét.
Melyik cég lenne képes erre?
Ez egyszerűen lehetetlen.
Nem igazán haladtunk a sztorival.
Követtem minden szálat, de nem találtam semmit.
Végül feladtam, mert úgy tűnt, senkit sem érdekel a Wirecard-sztori.
És ekkor felhívtak.
A vonal túlsó végén egy Matt Earl nevű férfi ebédre invitált.
Short kereskedő volt,
akinek emellett volt egy csalásokról szóló blogja, a Zatarra.
ZATARRA KUTATÁS ÉS TÉNYFELTÁRÁS
Akkor figyeltem fel a Wirecardra,
amikor a blog egyik olvasója megkeresett azzal,
hogy foglalkoztam-e már ezzel a német céggel.
Felmerültek olyan vádak, hogy a Wirecard érintett lehet
bizonyos floridai pénzmosási műveletekben.
Sajtóhírek szerint ők közvetítettek
illegális szerencsejátékból származó pénzeket az Egyesült Államokba,
ami törvénytelen.
Ezért utánanéztem.
Egy belvárosi japán étteremben találkoztunk.
Leültünk, rendeltünk, majd megkérdeztem:
„Tehát, miről van szó?”
Erre Matt benyúlt az asztal alá, ahol volt egy bevásárlószatyor,
ami tele volt vastag iratkötegekkel.
Elmondta, hogy ez a Zatarra-jelentés,
amit ő rakott össze.
A jelentés legalább 120 oldalt tett ki.
A Zatarra-jelentés lényege,
hogy bár a Wirecardot törvényesen működő fizetésközvetítőnek tartják,
valójában bűnözők pénzének tisztára mosásával foglalkozik.
A pénzmosás célja a bűnözésből származó bevételek tisztára mosása.
Ha mondjuk van egy csomó bankrablásból származó készpénzünk,
a pénzmosás után tisztességesen szerzett vagyonnak fog tűnni.
És bár a Wirecard ügyfelei online vállalkozások voltak,
de az alapelv ugyanaz.
A Wirecard a zűrös ügyleteket,
amik mondjuk pornóhoz, szerencsejátékhoz kötődtek,
átcímkézte, mintha más ügyletek lennének.
Ha például valaki fogadásra költött, az úgy tűnt, mintha virágot vett volna.
Ezt pedig a rendszer apró gyengeségei tették lehetővé a Wirecard számára.
Az összes tranzakció az Egyesült Államokba
egy Bluetool nevű brit cégen keresztül érkezett,
ami a durhami Consettben székelt.
CONSETT, ÉSZAKKELET-ANGLIA
Consett egy kicsi, unalmas, egykori bányászváros az északi lápvidéken.
Azt gondolnánk, hogy a cég,
ami dollárszázmilliókat utal át az Egyesült Államokba,
jelentős képviselettel rendelkezik a bejegyzett székhelyén.
De a székhely egy lakóház.
Ez különösnek tűnt.
Tiszta Ozark az egész.
Ez egy isten háta mögötti hely volt, ahol rengeteg pénzt moshattak tisztára.
Megkeresett minket egy régi szomszédunk.
Azt kérdezte, akarunk-e könnyű pénzt keresni.
Csak alá kellett írnunk valamit,
és kaptunk érte 50 fontot.
Azok, akik papíron a cég igazgatói voltak, az egészről nem tudtak semmit.
Valójában ez csak egy fedőcég volt, amivel elrejtették a valódi tulajdonost,
egy kaszinót működtető weboldalt.
Csak annyit mondtak, hogy érkeznek majd levelek,
amiket vissza kellett küldenünk. Ennyi volt az egész.
MÜNCHEN
Tehát egy német bank egy észak-angliai, eldugott városkán keresztül utalt pénzt
a világ különböző pontjain található kétes vállalkozásoknak.
Akár dollármilliárdok útját is elrejthették ezzel a módszerrel.
Ezt a jellegzetes észak-angliai városkát használták,
hogy megteremtsék a törvényesség látszatát.
Létrehoztak egy egész infrastruktúrát,
hogy lehetővé tegyék a pénzek tisztára mosását.
Számomra ez azt jelentette, hogy a Wirecard értéktelen,
hiszen illegális tevékenységet végez.
Így shortolni kezdtem a részvényeiket.
Úgy volt, hogy elvégzem a magam kutatómunkáját,
majd amikor a Zatarra-jelentés megjelenik,
igazolom az abban foglaltakat,
és szemlézek belőle részeket.
ZATARRA KUTATÁS ÉS TÉNYFELTÁRÁS WIRECARD AG (WDI GR)
KITERJEDT KORRUPCIÓ ÉS CSALÁS
De hozzá kellett volna tennem, hogy Matt Earl shortoló,
a Wirecard árfolyamának esésére játszik,
vagyis érdekelt annak letörésében. És ezt nem szabad elfelejteni.
Feltárjuk a cégek simlis ügyeit,
és ennek van anyagi vonzata, hiszen ha igazunk van,
megtérül a tőke, amit befektettünk.
Amikor a Zatarra-jelentés kijött, berobogtam az irodába,
hogy elsőként írhassak a hírről.
Gyorsan összedobtam egy cikket, de túlságosan siettem,
és nem gondoltam át, kívülről hogy fog ez festeni.
A Zatarra-jelentés azonnali hatással volt a Wirecard-részvények árára.
Az árfolyam esett, de az igazi mélyrepülés Dan cikkének megjelenése után kezdődött,
ami felhívta a figyelmet a Zatarra-jelentésre.
Dan online írása nyomán egymilliárd euró, vagy még több pénz vált lényegében köddé,
ami azonnal óriási bajba sodort bennünket.
Mikor megérkeztek az első ügyvédi levelek, már tudtam, hogy darázsfészekbe nyúltunk.
Arról faggattak,
hogy milyen kapcsolat van Dan és a Zatarra-jelentés szerzői között.
A FINANCIAL TIMES VOLT SZERKESZTŐJE
Azzal vádoltak minket, hogy Dan összejátszott a shortolókkal,
kereskedőkkel, akik a részvényárfolyam esésén keresnek.
Márpedig ez nagyon komoly vád, mert azt sugallja, hogy egy újságírónk
részvényárfolyam-manipulációban érintett. Ez komoly vád.
Németországban nagyon rossz a short kereskedők megítélése.
Mivel a részvényárfolyam esésén keresnek, azt tartják,
hogy szándékosan tesznek tönkre cégeket,
amivel elveszik az emberek munkáját, ez pedig nyilván rossz.
A Zatarra-jelentést ezért nem tekintették hitelesnek.
Azt kérdezgették, miféle jelentés ez,
hogy hol vannak a bizonyítékok az állításokra.
Úgy vélték, ez csak sárdobálás,
hiszen a német vállalkozások sohasem hibáznak.
A jelentést a német cégek, sőt, Németország elleni támadásnak tekintették.
RÚGJÁK KI @DANMCCRUMOT, VAGY ODA A HITELESSÉGÜK
Minden irányból támadtak minket.
ÚJABB PIACBEFOLYÁSOLÁS?
Halálos fenyegetéseket kaptunk, névtelen hívásokkal zaklattak minket.
Sosem volt még hasonlóban részünk. Könyörtelen támadás volt.
A Twitteren elszabadultak az indulatok.
Az emberek olyanokat írtak, hogy „McCrum bűnöző, börtönbe vele!”
Fenyegetések is érkeztek.
„Megkapod, ami jár neked”, meg hasonlók.
Egy autó parkolt a házamnál, aztán követni kezdett.
Nagyon nyugtalanító volt.
Feljegyeztem a rendszámot.
Az autó egy nyomozóirodáé volt, ami a Wirecardnak dolgozott.
Egy nap Paul közölte, hogy megpróbálják lehallgatni
az irodámban elhangzottakat,
méghozzá a híd túloldaláról.
Paul kiszúrt egy embert,
akit egy másik fedezett.
Volt náluk egy profi lehallgató, amivel a Temzén át az irodámat figyelték.
Mi a fene folyik itt?
MÜNCHEN, NÉMETORSZÁG
Pár héttel azután, hogy megnyitottam a short pozíciómat,
felhívott a Wirecard jogtanácsosa.
Azt mondta: „Shortolod a Wirecardot.”
Arra gondoltam: „Honnan a fenéből tudja?”
Erre felolvasta a tranzakcióim adatait.
A dátumot, időpontot, darabszámot, árfolyamot.
Mindent tudott. Majd azt mondta: „Beszélnünk kell.”
A találkozóra két nagydarab, rossz arcú pasassal érkezett.
Pont úgy néztek ki, ahogy az ember a gengsztereket elképzeli.
Az egyik a falhoz lökött,
majd ököllel teljes erőből belevágott a falba.
Bevallom, nagyon féltem.
Milyen cég küld maffiózókat egy üzletember irodájába?
Többé nem foglalkoztam a Wirecard ügyeivel. Elengedtem a dolgot.
És mindenki más is így tett,
kivéve Dan McCrum.
A Zatarra-jelentés kiadásakor már másfél éve nyomoztam a Wirecard után.
Úgy gondoltam, hogy a felügyeleti szervek és a befektetők, látva a problémákat,
majd alaposabban utánanéznek a cégnek.
De nem történt semmi.
Az árfolyam azonnal helyreállt.
2017. NOVEMBER ÁRFOLYAM: 60 EURÓ
Tisztelt részvényeseink…
Az alkalmazottak bíztak Dr. Braunban, mégsem tűnt soha teljesen nyugodtnak.
Olyan volt, mint egy üzleti tanácsadó, aki véletlenül egy buli közepébe csöppent.
…a hozzáadott értékből az ügyfeleknek.
És ahol Dr. Braun megjelent, a közelben ott volt Jan Marsalek is.
A WIRECARD ÜZEMELTETÉSI IGAZGATÓJA
Jan szuper laza egyéniség volt.
Dr. Braun mentorálta őt.
Úgy tűnt, Braun büszke volt rá, hogy egy másik osztrák mentora lehet,
aki a jobbkezeként szolgál a cég vezetésében.
Ha megtalálom a gyenge pontot, de…
Janből csak úgy sugárzott az önbizalom.
Képes volt uralni bármilyen helyzetet.
Nem megy. Nem elég hideg.
Bennem összesen nem volt annyi önbizalom, mint neki a kisujja hegyében.
A Wirecard nem felvásárlóként működik, a háttérből segíti a partnereit.
Ha néhány percre beszélni akartunk vele, mindig azt felelte:
„Rád mindig van időm.”
Nagyjából mindenkinek ezt mondta.
Marsalek teljesen más.
Ő elbűvölő személyiség volt, nyitott, megközelíthető, nagyszerű szónok.
Benne megvolt az, ami hiányzott Braunból, ezért voltak ők ketten kiváló csapat.
Azt hiszem, nagyon kevesen tudták, ki volt Jan Marsalek valójában.
Ő volt valójában a botrány központi szereplője.
Ő gondoskodott arról, hogy a bevétel
mindig megfeleljen a főnök, Braun elvárásainak.
2018. SZEPTEMBER ÁRFOLYAM: 193 EURÓ
A német értékpapírtőzsde gazdagabb lett egy bajor céggel.
A München melletti Aschheimben székelő fizetésközvetítő, a Wirecard,
bekerült a tőzsde elit csapatába.
A Wirecard részvényeinek árfolyama egy éve még 77,40 euró volt,
ma pedig már 189,40 euró.
A számok stabil növekedésről tanúskodnak.
A vállalkozásunk értékelése a befektetők dolga.
A Wirecard a héten felrázta a német értékpapírtőzsdét,
és átvette a Commerzbank helyét a DAX-indexben.
Mi a tortát akarjuk növelni.
Én azon dolgozom, hogy a torta minél nagyobb legyen.
Itt van velem a német Wirecard vezérigazgatója.
Markus Braun úr, önök ma átveszik a Commerzbank helyét a DAX-indexben.
Önök lesznek a tőzsdei referenciaindex egyik nagy cége. Mit jelent ez önnek?
Nagyobb, de pozitív figyelemre számítok. Ez jó hír a befektetőknek is.
De ami a mindennapi működést illeti, az üzleti stratégiánk ettől nem változik.
Sok befektető hisz a német értékekben,
és ezt a bizalmat a DAX is visszaigazolta.
Sokan úgy vélték, hogy egy, a német értékpapírtőzsdén jegyzett cég
nyilván a német hatóságok szigorú felügyelete alatt áll.
Ki ne akart volna befektetni a Wirecardba?
LONDON, ANGLIA
A Wirecard akkoriban központi téma volt a londoni értékpapírpiacon.
Voltak ugyan jogi fenntartásaink, de lesöpörtük őket.
Kicsivel később együtt ebédeltem egy részvénypiaci forrásommal,
és felmerült a Wirecard is.
Azt mondta: „Sokat fizetnek érte, hogy ne írjanak róluk.”
Felnevettem, és azt feleltem: „Ez ostobaság!”
Mire azt mondta: „Nem, komolyan. Sokat fizetnek, hogy ne írjanak róluk.”
Majd hozzátette: „Menj, kérdezd meg Garyt!”
- Gary és Tom. - Ő Gary, én Tom.
- Mi legyen a szemüveggel? - Anélkül jobb.
Tényleg? Azt hittem, menő.
ÉRTÉKPAPÍRTŐZSDEI KERESKEDŐK
Gary egy kedves, idősebb fickó, aki tapasztalt bróker.
Mindig naprakészen követi az eseményeket.
Ő azt mondta,
„Mit irkáltatok ti össze a Wirecardról?
Biztos helytálló az információ?
Mert ismerek egy pasast, aki szerint ostobaság az egész.
Beszélni akar veled.”
Mire én: „És ki lenne az?”
Azt felelte: „Jan Marsalek.”
Majdnem hanyatt estem a meglepetéstől.
Gary az egyik bizalmas forrásom volt.
Honnan tudhatta Marsalek, hogy ismerjük egymást?
Ez úgy 2017 körül lehetett.
Egy barátom odajött hozzám a bárban, ahol reggelizni szoktam,
és adott egy papírlapot, rajta egy telefonszámmal
és a Jan Marsalek névvel. Azt mondta: „Hívd fel a pasast!
Nem fogod megbánni.”
Nem tudtam mire vélni,
de gondoltam, ha keresünk rajta, egy próbát megér.
Felhívtam, ő pedig azt mondta:
„Kész vagyok fizetni egy nagyobb összeget,
ha bemutat a barátjának, Paul Murphynek.”
Igent mondtam.
Gary szólt, hogy Jan Marsalek mindenáron találkozni akar velem.
Azt mondta, ha igent mondok, azonnal Londonba repül a kedvemért.
Rögtön arra gondoltam, hogy ez valamiféle csapda.
Túlságosan furcsa volt az egész.
De végül igent mondtam.
Arra voltunk kíváncsiak, hogy Marsalek akar-e pénzt ajánlani azért,
hogy ne írjunk a Wirecardról.
Ez volt a terv.
Ekkor találkoztam először Jan Marsalekkel.
Rendkívül intelligens férfi volt,
aki nagyon óvatosan fogalmazott.
Az első benyomásom az volt róla,
hogy egy igen jól öltözött, választékosan beszélő, egyenes férfi.
A Financial Times hadat üzent a Wirecardnak.
Próbáltak adatokat gyűjteni,
de a Wirecard ugyanezt tette.
Kínos helyzet volt.
Hosszan beszélt arról, hogy számos újságírót ismer,
akik pénzért negatív cikkeket írnak.
Közöltem vele, hogy én sosem fogadtam el kenőpénzt,
mire azt felelte: „Tudom Paul.
Meggyőződtem róla, hogy nem tett ilyet.”
Azt gondoltam: „Nocsak, látta a bankszámlámat?”
És pont ez történt.
Rájöttem,
hogy nem fog ott helyben hozzám vágni egy köteg pénzt.
Ahhoz túl sokan voltunk.
Az ebéd végén Jan azt mondta: „Örülök, hogy Paul megértett engem.”
Paul azt felelte: „Rendben, nem hánytorgatjuk többé a múltat,
de ha új információk kerülnek elő, elkapjuk magukat.”
Mire Jan mosolyogva felelte:
„Erre nem fog sor kerülni, mert nem csinálunk semmi rosszat.”
Én közben kialkudtam a saját díjamat.
Kereken 500 000 eurót kértem.
Végül abban maradtunk,
hogy havi 32 500 eurót fizet hat hónapig,
cserébe a tájékoztatásért a short ügyletek piacán zajló eseményekről.
Kicsit mintha kettős ügynök lettem volna, de Paul és Jan is tudott a megbízásról.
2018 januárjában alapítottam tőkekezelőt Safkhet Capital Management néven.
Folyamatosan kutattunk, kerestünk a lehetőségeket,
és a Wirecard neve újra meg újra felbukkant,
hiszen a cég ekkor jelent meg először ténylegesen az USA-ban.
Készpénzmentes.
Zökkenőmentes.
Több mint 20 év alatt piacvezetők lettünk a fizetési megoldások terén
Észak-Amerikában és azon kívül.
Ekkor történt ugyanis, hogy a Wirecard megvette
a Citi észak-amerikai előre fizetett kártyás üzletágát.
Az előre fizetett kártyák nagyon hatékony eszközt jelentenek
a piszkos pénzek nemzetközi tisztára mosásában.
A kártyán nincs név, nem kell hozzá bankszámla.
Egy plasztiklap az egész a Wirecard logójával.
Egészen ijesztő, mennyi visszaélésre ad lehetőséget.
Ennek akartunk alaposan utánajárni,
kideríteni, hogy a Zatarra-jelentésben megfogalmazott vádak közül
megtörténik-e bármi amerikai földön is.
A Wirecard irodája a pennsylvaniai Conshohockenben volt,
alig két órányira New Yorktól.
Arra gondoltunk, miért ne mehetnénk el oda
Christina ütött-kopott Volkswagenjével?
Láttuk kiírva a nevüket,
és mivel nem volt biztonsági őr, felmentünk a lépcsőn.
Hatalmas iroda volt, ahol akár 600 ember is elfért volna,
de alig dolgoztak ott harmincan.
Megkérdezték, mit akarunk, mire azt feleltük,
hogy előre fizetett kártyát akarunk vásárolni.
A pasas elmondta, hogy a dolog nagyon egyszerű,
hogy a kártyát bárkinek gond nélkül átadhatom, majd hozzátette,
hogy egyetlen kártya felső limitje akár 150 000 dollár is lehet.
Totál ledöbbentünk.
Amikor utánanéztünk a dark weben,
az ott árult előre fizetett kártyákon a maximális összeg 10 000 dollár volt.
Végül 2018 őszén felvettem a kapcsolatot Dan McCrummal.
Megírtam neki, hogy a Wirecard után nyomozunk az USA-ban,
és találtunk valamit.
Fahmi és sok más shortoló is megkeresett a Wirecard DAX-ra lépése után.
Valósággal bombáztak az ötletekkel.
Egyesek továbbra is pénzmosást emlegettek, mások az egész céget nagy kamunak vélték.
Csakhogy bizonyítéka nem volt senkinek, csakis elméletei.
De aztán egy októberi hétfő reggelen érdekes e-mailt kaptam Szingapúrból,
egy nagy pénzügyi cégnél elkövetett bűncselekményekről.
Wirecard.
Kapcsolatba léptem Szingapúrban Stefania Palmával.
SZINGAPÚR
Szingapúrban a Wirecard igen elterjedt volt.
A FINANCIAL TIMES ÚJSÁGÍRÓJA
Boltok, kereskedők, szállodák ezrei használták
a Wirecard kártyaleolvasóit.
Dan megtudta, hogy van egy belsős személy, aki fontos információkkal rendelkezhet,
és aki minél előbb szeretett volna beszélni velünk.
A Changi reptéren találkoztunk először.
Fogalmam sem volt, kivel fogok találkozni, ezért természetesen elővigyázatos voltam.
Megtudtam, hogy a fickó valódi neve Pav.
Ő volt a Wirecard Ázsiáért felelős jogi vezetője.
Nem sokkal korábban mondott fel,
és tele volt csalódottsággal és dühvel
a cégnél tapasztaltak miatt.
Elmélyülten beszélgettünk órákon keresztül.
Rájöttem, hogy elképesztő mennyiségű információval rendelkezik.
Azonnal felhívtam Dant, és szóltam neki,
hogy ez óriási dobás lehet.
„Ha az elmondottak igaznak bizonyulnak,
akkor ez a sztori aranyat ér.”
Egek! Ez komoly dolognak hangzott, úgyhogy Szingapúrba repültem.
A szabadban találkoztunk, a Wirecard régi épületénél.
Nagyon aggódtunk amiatt, hogy a Wirecard esetleg lehallgat minket.
Bíztunk benne, hogy egy közeli szökőkút elfedi a hangot.
A pasas pedig lerajzolta nekünk a Wirecard működését és főbb szereplőit.
Elmondta, hogy miután munkába állt a cégnél,
megkereste őt egy nő a pénzügyi osztályról,
és elképesztő sztorit mesélt neki.
Összehívták a pénzügyeseket a Wirecard irodaházának egyik termébe.
A nő főnöke egy indonéz fickó volt, a neve Edo Kurniawan.
Fiatal volt ehhez a beosztáshoz, csak 33 éves,
az önéletrajza pedig teljesen semmitmondó.
Mégis ő vezette az ázsiai pénzügyi csapatot,
holott ez a piac a Wirecard portfóliójának igen jelentős eleme volt.
ADATOK
A nő tehát elment a megbeszélésre,
ahol Edo hirtelen elkezdett rajzolni a táblára.
Elmagyarázta, hogy hamisítják meg a könyveket.
Mint egy taktikai megbeszélésen,
„Itt a bank, ti itt mentek be, az autó kint vár…” Mint bankrablás előtt.
A nő elmesélte a történteket Pavnak, a cég szingapúri jogászának.
Ő pedig úgy döntött, utánanéz a dolognak.
Pár héten belül lezajlott egy teljes körű belső vizsgálat.
TIGRIS PROJEKT ÖSSZEFOGLALÓ
Egyetlen felső vezető sem tudott róla.
És lassan előbukkantak a kétes tranzakciók.
Pav készített egy összefoglalót a németországi fejesek számára…
CSALÁS SIKKASZTÁS
…hogy lássák, mit találtak.
KORRUPCIÓ PÉNZMOSÁS
De váratlanul üzenetet kaptak Münchenből:
„Szép munka. Innen átvesszük.”
Jan Marsalek lett a vizsgálat vezetője.
Gyorsan egyértelművé vált, hogy semmi sem fog történni.
Pavot felmondásra kényszerítették,
de a kilépés előtt még lemásolta Edo levelezését,
és átadta nekünk.
Hetven gigabájt adat.
LONDON, ANGLIA
Amint visszajöttem Szingapúrból, azonnal tettünk biztonsági intézkedéseket.
Jól tudtuk, hogy a Wirecard kémkedik utánunk.
Dannek titokban kellett dolgoznia.
Abból indultunk ki,
hogy a Financial Times teljes hálózata sebezhető.
Dan kapott egy hálózati interfész nélküli laptopot,
amiből kiszedték a modemet, hogy ne lehessen feltörni.
A Pavtól kapott óriási mennyiségű adatot felmásoltuk a szuper biztonságos laptopra.
Minden reggel megkaptam a nagy széf kulcsát,
ami kábé ekkora volt, és egy nagyjából hűtőszekrény méretű széfet nyitott.
Kivettem a laptopot és az iratokat,
majd bevonultam a bunkerembe,
ami egy kis szoba volt az újság székházának közepén.
Ott dolgoztam fel a kapott anyagot.
Hat hétig mindennap kivettem a laptopot a széfből,
átnéztem, kinyomtattam az e-maileket, próbáltam összerakni a sztorit.
„Oké, mára ennyi. Gépet bezárni, vissza a széfbe!”
És másnap ugyanez elölről.
Az e-maileken át követtem a nyomokat.
Kulcsszavak alapján kerestem, mint „India” vagy „Marsalek”.
Évek óta foglalkoztatott ez a cég, és hirtelen…
bennfentessé váltam.
Próbáltam elkapni Jan Marsaleket.
Sosem találkoztunk, sosem beszéltünk, de tudtam, hogy ő az ellenfél.
Mindent megtettem, hogy találjak bármit, ami a Szingapúrban történtekhez köti.
HAMIS SZÁMLÁK
De úgy tűnt, hogy mindig kisiklik a hurokból.
Egyértelműen benne volt, de nem tudtam bizonyítani.
Akit viszont el tudtunk kapni, az Edo Kurniawan volt,
a pénzügyes pasas.
Ám ha a Wirecard kirúgta volna Edót, akkor oda sztorink.
Üdv! Edóval beszélek? Edo Kurniawannal?
Ugye még mindig ön a nemzetközi pénzügyi osztály vezetője?
- Igen. - Remek. A nevem Dan McCrum.
A Financial Times újságírója vagyok.
Igaz, hogy vizsgálat folyt ön ellen
okiratok meghamisítása és visszadátumozása miatt?
Ilyesmiről nem tudok.
Ami azt illeti, épp egy megbeszélés közepén vagyok.
Épp a cégcsoport ellenőrzését zárjuk le.
Feltenné e-mailben a kérdéseit?
- Köszönöm, Edo. - Viszlát.
Edo ott volt, és az auditot végezte. Tehát eltussolták az ügyet.
WIRECARD: EGY KÖNYVELÉSI BOTRÁNY KÖZELRŐL
GYANÚS ÜGYLETEK
Közzétettük a cikket.
…A FELÜGYELET MEGGYŐZÉSE…
A Wirecard árfolyama azonnal beleállt a földbe.
Három nap leforgása alatt a cég értéke nyolcmilliárd eurót zuhant.
2019. FEBRUÁR ÁRFOLYAM: 100 EURÓ
A sztori nagyot ütött.
Akkor fogott el először az az érzés,
hogy ebből csúnya botrány lehet.
BERLIN, NÉMETORSZÁG
Nem olvastam a Financial Times cikkét, csak másodkézből hallottam róla.
A szokásos elfogultsággal írtak róla: „Külföldi cselszövés egy német cég ellen.
A német cég áldozat, és meg kell védeni.”
A Wirecard megbízott egy nagyon híres bajor ügyvédet.
Az ügyvéd azzal kereste meg Bäumler-Hösl államügyész asszonyt,
hogy a Wirecardot short kereskedők támadják,
és a cég léte van veszélyben.
Az államügyész a pénzügyi felügyelethez fordult.
A német pénzügyi felügyelet, a BaFin pedig a Wirecard védelmére kelt,
és betiltotta a cég részvényeinek shortolását.
Sőt, büntetőfeljelentést tett Dan McCrum és Stefania Palma ellen.
Teljesen ledöbbentem, és azonnal hívtam Dant:
„Dan, mi a fene folyik itt? Mi ez az egész?”
A BaFin, a német pénzügyi felügyelet
nyomozást indított piacbefolyásolás miatt.
Ez mégis hogy lehet?
Velünk senki sem beszélt, nem ismerjük a bizonyítékaikat.
Úgy voltunk vele, hogy: „Oké, lássuk, mivel próbáltok bemártani?”
Mert nekem fogalmam sincs, mi folyik itt.
Eleinte én tényleg nem hittem el,
hogy ennyi munka után még mi válunk célponttá.
Ha Európa egyik legnagyobb pénzügyi piacának ellenőrző szerve
egyértelműen megüzeni, hogy vadászik rád,
vagy belenyugszol a helyzetbe,
vagy a felgyülemlett dühöt és feszültséget
a nyomozásban vezeted le,
és minden addiginál jobban beleállsz a sztoriba.
Gondolom, sejtik, mi hogyan cselekedtünk.
A londoni bunkerben folytattam a munkát.
Átnéztem a Wirecard ügyfélkörét,
és rájöttem, hogy a cég bevételéből több száz millió euró
mindössze három partnertől származik.
Ezek az Al Alam, a Senjo és a PayEasy.
Abban az időben ez a három cég adta
a Wirecard globális árbevételének körülbelül a felét.
Az egyik cég székhelye a Fülöp-szigeteken volt.
Ez volt a PayEasy nevű vállalkozás.
MANILA, FÜLÖP-SZIGETEK
Papíron a PayEasy volt a Wirecard egyik legfontosabb ügyfele,
ezért Stefaniával ellenőrizni akartuk, hogy létezik-e egyáltalán.
A cég irodájában a PayEasy logója mellett mindenhol ott volt
egy Fröhlich Tours nevű busztársaságé is.
Sofőrök jöttek-mentek, és egyértelmű volt,
hogy a cég főtevékenysége a busztársaság üzemeltetése.
Ezt elég gyanúsnak találtuk.
Ezután három órát vezettem Manilától északra,
egy rizstermesztésről ismert régióba,
a Wirecard egy másik üzleti partnerét, a ConePay nevű céget keresve.
Végül megtaláltuk a cég székhelyét.
Egy lakóház volt.
Egy középkorú férfi nyitott ajtót nekünk,
és rögtön észrevettem egy barna pomerániai spiccet egy asztalon,
és egy másik kicsi, fehér kutyát.
Néhány középkorú filippínó férfi éppen a kutyákat fésülte.
Ez lenne a székhelye egy fizetési szolgáltató cégnek?
Nyilvánvaló volt, hogy egy családi házba keveredtünk.
Ekkor valaki felkiáltott:
„Várjanak, ez jött a postával!”
Majd a kezembe nyomtak egy borítékot.
Kivettem belőle a levelet, és megláttam a Wirecard Bank fejlécét,
a ConePay nevet,
és a címet, ahol épp voltunk.
Megdermedtem, majd minden ízemben remegni kezdtem,
mert abban a pillanatban tudtam, hogy elkaptuk őket.
Évekig próbáltam kibogozni a szálakat.
Miben utazik a Wirecard?
Pénzt mosnak?
Lefölözik a profitot?
És akkor rájöttünk.
Szent ég!
Az egész kamu.
Semmi sem igaz belőle.
Nagy átverés az egész.
…SZÁMVITELI BOTRÁNY…
A PIAC FÉLREVEZETÉSE
Létrehoztak egy kamu vállalkozást…
A WIRECARD PROBLÉMÁS PARTNEREI
…és ezt a három üzleti partnert használva
fiktív forgalmat generáltak.
Kívülről valós cégnek tűnt.
Emberek ezrei dolgoztak egy törvényesnek hitt vállalkozáson.
Mint a császár új ruhája.
A WIRECARD AZ IRATOK SZERINT HÁROM PARTNERRE TÁMASZKODIK
A Financial Times legújabb cikke szerint globális árbevételüknek körülbelül a fele,
míg a nyereségük egésze három kétes cégtől származott
az elmúlt években.
Nem hagyjuk, hogy megzavarjanak minket ezek az álhírek.
A pénzügyi thriller újabb ütésváltással folytatódik
a Financial Times és a Wirecard között.
Dan McCrum a szemünkben maga volt az ördög.
Újabb és újabb dolgokkal állt elő, a részvények árfolyama pedig zuhant.
A februárban megjelent újabb vádló cikkek hatására
az árfolyam tovább esett.
A március végén közzétett újabb vádak nyomán
a részvényárfolyam újra bezuhant.
A VÉDEKEZÉSRE KÉNYSZERÜLT MILLIÁRDOS
A Wirecard vezetése sietett kijelenteni,
hogy a jelentés minden valós alapot nélkülöz.
Azzal vádolják a Financial Timest,
hogy szándékosan döntötte be a Wirecard részvényeinek árfolyamát,
hogy azon spekulánsok keressenek.
Úgy véltük, hogy Dan McCrum könnyű pénzre akar szert tenni.
Ők voltak a rosszfiúk, és mi voltunk a jók.
A hang megy.
Rendben. Kezdjük!
Hogy érintik a személyét a botrányok, ez a zűrzavar, káosz?
Gondolt már a lemondásra?
Erre még sosem gondoltam.
Kizárható, hogy újabb leleplezések ismét lejtmenetbe kényszerítik az árfolyamot?
Határozottan visszautasítjuk ezeket a súlyos vádakat.
Úgy véljük, hogy ez a vádaskodás csak a piacbefolyásolás eszköze.
Eddigre a Financial Times egy sor rendkívül súlyos vádat közölt,
ám a Wirecard részvényeinek árfolyama folyamatosan emelkedett.
Az emberek imádták a céget.
A frankfurti tőzsdén a Wirecard ma közzétette éves beszámolóját.
A számok alapján a cég nyeresége 35%-kal, mintegy 350 millió euróval nőtt,
és ebben az évben is bővülés várható.
A fizetésközvetítő Wirecard részvényeinek árfolyama 6%-kal nőtt
a japán SoftBank egymilliárd dolláros befektetésének hírére.
A SoftBank egymilliárd dollárt fektet a német fintech cégbe, a Wirecardba.
Elképedtünk a SoftBank egymilliárdos befektetésének híre hallatán.
Egy 6%-os részvénypakettért cserébe
a SoftBank segíti a japán és dél-koreai terjeszkedést.
Nem tudtuk elhinni.
Hiszen mi nyilvánvaló bizonyítékokkal igazoltuk,
hogy az egész egy csalás,
a SoftBank mégis arra készült, hogy 900 millió eurót adjon nekik.
SZÁMVITELI BOTRÁNY KÖZEPETTE
Ekkor kezdtünk Dannel azon gondolkodni,
hogyan tudnánk valami mindent eldöntő bizonyítékkal előállni.
Hisz ez egy bűnszervezet.
Várható volt, hogy a Wirecard megpróbál leállítani minket.
Másnap levelet kaptam a Wirecardtól.
„Van egy hangfelvételünk egy Nick Gold nevű fickóról,
aki tudja, hogy milyen cikken dolgoznak.
Egyértelműen összejátszanak vele.
Maguk korruptak.”
Az első gondolatom az volt, hogy ez egy csapda.
Ez is Marsalek egyik trükkje.
Van egy német cég, a neve Wirecard.
Egy fizetésközvetítő.
Shortolja a pénzpiaci csürhe,
a Financial Times pedig vádló cikkekkel támogatja őket.
Nem tudtam, kicsoda Nick Gold.
CANNES, FRANCIAORSZÁG
SHORT KERESKEDŐ, BEFEKTETŐ
Nick Gold vagyok.
Kapd el! Ez az!
Befektető vagyok.
Rossz befektető, de befektető.
Az első találkozásom Nick Golddal véletlen volt.
Gary Kilbey tartott egy kis összejövetelt a hatvanadik születésnapja alkalmából,
és Nick Gold is ott volt.
Emlékszem Paul Murphyre. Együtt rúgtunk be.
Említette, hogy újságíró, és ha van jó sztorim, szívesen megírja.
Igyatok, amennyi belétek fér!
Én pedig felhívtam őt hónapokkal később, hogy találkozzunk.
Azt felelte: „Most nem megy, a Wirecard-sztorin dolgozom.”
Amint ezt kimondta, egy percig sem töprengtem.
Akármit is ír róluk, az jó nem lehet. Ez könnyű pénzt jelent.
Csak shortolnom kellett a céget,
én pedig meg is tettem, több száz millió értékben.
Komoly short pozíciót vettem fel a Wirecard ellen,
és mivel követték, kik shortolják őket,
megismerték az én nevemet is.
Épp egy cannes-i strandon voltam,
asztalokon táncoltam, őrültködtem és buliztam, ahogy szoktam,
amikor odajött hozzám egy pasas, akit évek óta nem láttam.
Egy régi ismerős és munkatárs.
Azt mondta, hogy a kuvaiti Nemzeti Befektetési Alapnak dolgozik,
és több milliárd fontot akar befektetni az tőzsdén. Ehhez kért segítséget.
Pár nap múlva Londonba repültem, hogy találkozzak az ügyfeleivel.
A találkozón megjelent egy sejk,
a képviselője és az én régi cimborám, és mind leültünk.
Azt hittem, beszélhetek nyíltan.
Elmondtam, hogy a Wirecard shortolásán milliárdokat kereshet,
mert a cég bukni fog,
hála a Financial Times cikkének, ami leleplezi a cég csalásait,
mi pedig mind meggazdagszunk.
A pasas igazi sejk volt. Lerítt róla, hogy vagyonos.
Olyan volt, amilyennek a sejkeket elképzeltem.
De tévedtem.
A sejk távozott,
a két másik pasas és én pedig folytattuk a tárgyalást.
- Üdv, Nick Gold vagyok! - Üdv, Nick!
Milyen összegben gondolkodnak?
- Most 50 milliót fektetnének be. - Értem.
Ez a short kereskedő, Nick Gold,
találkozott egy ügyféllel, aki titokban felvette a beszélgetésüket.
Ez teljesen biztos biznisz. A cikk biztosan megjelenik.
Értem.
Szerintem még ma.
Ma már tudjuk, hogy a befektető egy magánnyomozó volt,
akit egy, a Wirecardhoz köthető másik befektető bérelt fel.
A HANDELSBLATT ÚJSÁGÍRÓJA
Honnan tudja, hogy lesz ilyen cikk?
- A Financial Times a forrás. - Oké.
Engedéllyel beszélt a cikkről, meg a fenntartásairól a cég kapcsán.
Értem. Tehát belsős forrása van?
- Az újság vezető tényfeltárója. - Oké.
Érdekes.
A Wirecard tehát küldött egy álsejket.
A barátom négymilliót fizetett neki, amit ráadásul tőlem kapott a szemét.
Aztán Paul Murphy üzent nekem,
hogy mi a faszt műveltem?
Tökéletes csapda volt.
Tomboltam dühömben,
mert a Wirecardnak így olyan kreált bizonyíték került a kezébe,
ami úgy állított be engem,
mintha összefogtam volna egy fickóval, aki shortolja a részvényeiket.
A SPEKULÁNSOK TÁMADÁSA
A német sajtó pár órán belül megkapta a teljes anyagot,
és azonnal megírták,
hogy a Financial Times bizonyíthatóan korrupt.
Dühös voltam. Iszonyúan dühös.
Tudtam, hogy tőrbe csaltak minket,
de meg kellett védenem az újság hírnevét.
Azt gondoltam: „Kiváló riporter vagy, Paul, de most nagy hülyeséget csináltál.
Egy időre a kispadra küldelek.”
Felvállaltuk, hogy az újság szigorú külső jogi ellenőrzésen essen át,
hogy bebizonyítsuk, egy szó sem igaz a vádakból.
Akkor először sebezhetőnek éreztem magam.
Lényegében felfüggesztettek.
Tétlenül ülve kellett megvárnunk a vizsgálat végét.
De a sztori közben egyre abszurdabb lett.
MÜNCHEN, NÉMETORSZÁG
Jörg Schmitt vagyok a Süddeutsche Zeitungtól.
Vezető tényfeltáró újságíró vagyok.
Az íróasztalomnál dolgoztam éppen, amikor egy ismeretlen számról hívtak.
A hívó, egy fiatal nő, azt kérdezte, hogy érdekel-e a Wirecard.
„Tudja, hol van a Prinzregentenstrasse 61?
Ott van Jan Marsalek titkos irodája.”
Még Marsalek legközelebbi munkatársai sem tudtak
ennek a titkos, második irodának a létezéséről.
Ezt az irodát rendkívül illusztris vendégek fogadására,
tárgyalásokra és vad bulikra tartotta fenn.
Mondhatni, ez volt Marsalek fiúbandájának székhelye.
Mindig ott volt Martin W., aki egykor az osztrák titkosszolgálat tagja volt,
valamint el-Obeidi, egy egykori líbiai hírszerzési ügynök,
és egy Stani nevű orosz, aki állítólag a beteg anyját látogatni járt Münchenbe,
de úgy véljük, valójában az FSZB embere volt,
az orosz titkosszolgálat tagja.
Hirtelen tehát három egykori hírszerzési ügynök is felbukkant
a Prinzregentenstrasse körül.
Azt is tudni kell, hogy ez nem csak egy szimpla utca Münchenben.
Pont az orosz konzulátussal szemben található.
Nyilvánvalónak tűnt a titkosszolgálati kapcsolat.
Ez felkeltette a figyelmem.
Miért érdekli egy Marsalek-féle alak a titkosszolgálatokat?
A Wirecardon minden évben
milliárdos nagyságrendben futnak át tranzakciók.
Ez az adatbázis pedig aranybánya a titkosszolgálatoknak,
hiszen ebből kiderül, ki zsarolható,
mert mondjuk a bankkártyáját pornóoldalakon
vagy bordélyházakban használta.
Egy olyan forrás, mint Marsalek, aki folyton utazik,
nagyon is hasznos lehet.
BÉCS, AUSZTRIA
Amikor megtudtuk, hogy Pault felfüggesztették,
félrehívott engem és azt mondta…
ÚJSÁGÍRÓ
„Braun és Marsalek is osztrák. Szimatolj körbe Bécsben!”
Egy politikushoz irányítottak,
aki mindenféle politikai korrupciós ügy után nyomoz Ausztriában.
Ő volt Stephanie Krisper.
Bécs sajnos nagyon vonzó terep a titkos ügynököknek…
PARLAMENTI KÉPVISELŐ
ipari kémeknek és más kétes alakoknak.
Egy dunai hajón találkoztunk.
Megkérdeztem tőle, hogy ismeri-e Jan Marsaleket.
Hátradőlt és elgondolkodott.
Ismert valakit, aki ismerte Jant,
de igen óvatosan fogalmazott,
mert tartott Jan kapcsolataitól.
Végül megbeszéltünk egy találkozót a Café Prückelbe.
Stephanie is eljött és bemutatott ennek a barátnak.
Ami ezután következett, az a legemlékezetesebb 20 perce volt
nagyjából 14 éves újságírói pályafutásomnak.
A nevem Killian Kleinschmidt. Német állampolgár vagyok.
Az ENSZ-nek dolgoztam a migráció- és menekültügy területén.
Ha valamit tudok, akkor az az,
hogy kell bánni nagyszámú menekülővel.
2016-ban Ausztria választásokra készült.
Ekkor kaptam egy e-mailt,
hogy dolgoznék-e egy projekten Jan Marsalekkel.
Fogalmam sem volt, ki ő,
sőt, a Wirecardot sem ismertem.
Pár nappal később találkoztunk egy ismert étteremben,
a müncheni Käferben.
Vidám, választékos fickónak tűnt,
tipikus osztrák okostojásnak, aki jól bánik a szavakkal.
Arról beszélt, hogy nagyon érdekli őt egy líbiai projekt.
LÍBIA ÉS NIGÉRIA HATÁRVIDÉKE ÉSZAK-AFRIKA
Egy jobb élet reményében a sivatagon át Európa felé tartanak a migránsok.
Itt kezdődik a hosszú utazás, a líbiai határtól néhány napi autóútra.
Elmondta, hogy jól ismeri Líbiát, többször járt is ott,
de az ő célja valójában a térség stabilizálása.
Humanitáriusként állította be magát.
Végül megegyeztünk, hogy 200 000 euróval támogatja
a líbiai menekülttáborokban végzett munkánkat.
Csodás volt. Örültünk.
Két ember felelt a Marsalekkel való kapcsolattartásért.
Wolfgang Gattringer, az osztrák belügyminisztérium volt tagja,
és Gustenau dandártábornok a védelmi minisztériumból.
Aztán felbukkant Andrej Csuprigin ezredes is,
az orosz titkosszolgálat egykori ügynöke.
Őt úgy mutatták be, hogy nemcsak Jan munkatársa,
hanem a közel-keleti és észak-afrikai orosz érdekek képviselője is.
Itt már gyanakodnom kellett volna.
Februárban találkoztunk Marsalekkel a Prinzregentenstrassén,
szemben a müncheni orosz konzulátussal.
Ez egy üres iroda volt egy régi épületben.
Tele műkincsekkel.
Marsalek Gattringerrel és Gustenau-val beszélgetett,
és azt mondta: „Fel akarok állítani és kiképezni egy határvédelmi egységet,
egy 15-20 ezres csapatot Líbiában.”
Az volt a cél, hogy a menekülők ne léphessék át a határt.
Iszonyú ötlet.
A líbiai határok védelme olyan téma,
ami egy Wirecardhoz hasonló cég vezetőit a legkevésbé sem kéne, hogy érdekelje.
Idővel én is elgondolkodtam, hogy mégis mit akarnak Líbiával,
és miért támogatja a törekvéseiket az osztrák védelmi minisztérium,
tudva, hogy ez a projekt a legkevésbé sem humanitárius?
És akkor összeállt a kép.
A migráció Európában a választásokat eldöntő kérdés.
Ha ignoráljuk a negatív trendeket…
OSZTRÁK KANCELLÁRJELÖLT
vagy hagyjuk, hogy a migráció ellenőrizetlenül folyjon,
a dolgok gyorsan rosszra fordulnak.
Jan Marsalek volt az összekötő
az oroszok és a jobboldali populisták között.
Logikus, hogy az oroszok Európa destabilizálása érdekében
igyekeznek félelmet szítani migránshullámokkal fenyegetve,
ezáltal tematizálva a közbeszédet és vitákat szítva.
Marsaleknek nagyon jó kapcsolatai voltak Oroszországban.
Ezért abszolút elképzelhető, hogy Jan Marsalek azon igyekezett,
hogy az orosz érdekeket szolgálja ki.
Egyfolytában pörgött az agyam. Ez őrület.
Egy német cég üzemeltetési vezetője tényleg azon dolgozik,
hogy a migrációból jobboldali pártok politikai tőkét kovácsolhassanak,
ha épp nem sereget toboroz?
Komplett őrültségnek gondoltam volna, ha nem lett volna annyira hihető.
LONDON, ANGLIA
Sam kezdte felgöngyölíteni ezeket az elképesztő orosz kapcsolatokat.
Most már olyan óvatosnak kellett lennünk, mintha államtitkot őriznénk.
Nem használtuk a számítógépeket,
mindent kézzel írtunk, és nem telefonáltunk.
Paul 28 különböző magánnyomozóról hallott,
akik embereket követtek London-szerte.
Én nyomoztam az utánunk kémkedő magánnyomozók után,
és rájöttem, hogy az, aki ezt a műveletet pénzeli, nem más,
mint az átmeneti líbiai kormány egykori hírszerzési vezetője,
Rami el-Obeidi.
Addigra már tudtuk, hogy Marsaleknek vannak líbiai érdekeltségei.
Ki az, aki a „líbiai kémfőnök” szavak hallatán úgy gondolja,
hogy nincs mitől tartania?
Innentől valahányszor eljöttem otthonról, figyeltem, hogy látok-e kamerát,
máskor jöttem el az irodából, más vonatra szálltam.
Ha metróztam,
az állomáson mindig a legutolsó pillanatban szálltam le.
Szinte leugrottam a metróról,
majd figyeltem, hogy leszállt-e ugyanakkor más is.
Ekkor kezdtem el aggódni a családom miatt.
Ő itt a háromnapos Freddy McCrum.
Ez az igazán aggasztó.
Hisz a gyerekeink biztonsága a tét.
A gondolat, hogy egy cikk kedvéért veszélynek teszem ki őket…
Ugyan ki tenne ilyet?
Az újságírók lehallgatása bűncselekmény,
ahogy az e-mail-fiókjaik feltörése is.
De a legrosszabb,
hogy ez a megfélemlítési taktika idővel sikeresnek bizonyult.
A Financial Times vizsgálatot indított Dan McCrum ellen,
a Wirecard pedig kihasználta az így nyert időt,
és a részvényei árfolyama újra nőtt.
Azt is elérték, hogy Merkel kancellár Kínában népszerűsítse őket.
Mindez abban a pár hónapos időszakban történt,
amikor a Financial Times nem írt róluk.
Nagyon nehéz időszak volt. El akartam kapni őket.
Tomboltam a dühtől.
Amint a vizsgálat tisztázott minket,
azonnal hívtam Pault és Dant.
Azt mondtam nekik: „Ezúttal ne kíméljétek őket!”
Módot kellett találnunk rá, hogy bebizonyítsuk a világnak,
hogy a Wirecard kamu.
Dühösek és mindenre elszántak voltunk.
Kitálaltunk mindent.
A Wirecard kamu, az egész cég átverés,
Markus Braun pedig hazudik.
Itt vannak a bizonyítékok.
ALKALMAZOTTAK NÉLKÜLI WIRECARD-LEÁNYVÁLLALATOK
NEM HALLOTTAK AL ALAMRÓL
Így vernek át mindenkit.
Ezek a nem létező partnerek, ezek a nem létező ügyfelek.
Itt van minden, ami kell, hogy megmozduljon a rendőrség,
és letartóztasson mindenkit a Wirecardnál.
A Financial Times szerint
önök több milliárd eurót fizettek ki
összesen 34 embernek egy dubaji, Al Alam Solutions nevű cégen át.
Az újság szerint azonban
az ügyfelek több mint fele nem is hallott soha erről a cégről.
Hadd szögezzek itt le valamit!
Ez az információ, abban a formában, ahogy az újság tálalta, nem hiteles.
Teljes egészében visszautasítjuk a vádakat.
A SZÁMVITELI JELENTÉS NYOMÁN 13%-OT ESETT A WIRECARD ÁRFOLYAMA
Dan McCrum cikke a Financial Times hasábjain
természetesen aggasztott minket.
De én egyáltalán nem láttam rá a tranzakciókra
a Közel-Keleten vagy a Fülöp-szigeteken.
Az, hogy ezek nem is léteztek, számomra értelmezhetetlen volt.
Fájdalmas volt, mert hittem ebben a cégben.
Azt hittük, ezzel léket ütöttünk a Wirecard hajóján,
és végre elbuknak, de a várt összeomlás nem következett be.
Azonban a bemutatott bizonyítékokat már nem lehetett a szőnyeg alá söpörni.
Bár a Wirecard határozotton elutasította a jogsértéssel kapcsolatos vádakat,
október 21-én a cég megbízta a KPMG-t egy rendkívüli audit elvégzésével,
hogy tisztázzák a céget a hibás könyvelési gyakorlat vádja alól.
Dr. Markus Braun, ön úgy döntött, külső auditot fog végeztetni
a Financial Times által megfogalmazott vádak miatt.
Miért csak most döntött így?
Szerintem gyorsan reagáltuk, hisz a cikk alig egy hete jelent meg.
Eleinte Braun egyáltalán nem akarta a vizsgálatot.
Teljes egészében visszautasítjuk a vádakat.
A Wirecard emberei nyilván tudták, hogy az audit problémás lehet.
Mikor teszik közzé a jelentést?
Nem akarok jóslásokba bocsátkozni, de úgy véljük, néhány hónapon belül.
Nagyon gyors eredményt várunk.
Egek! Működik a dolog.
Végre legalább nem söpörhetik le a dolgot az asztalról.
A befektetői nyomás hatására kénytelenek voltak megbízni a KPMG-t.
Úgy éreztem, hogy óriási a tét.
MÜNCHEN, NÉMETORSZÁG
A nevem Joachim Giehl.
Markus Braun szomszédja voltam.
Mindig az volt a benyomásom róla, hogy óriási nyomás alatt áll.
Sosem köszönt egyetlen szomszédnak sem,
csak beszállt az autójába, egyetlen szó nélkül.
Egy nap, este fél kilenc körül
leparkoltam az autómmal hátul, a garázsban.
Sötét volt már, és láttam, hogy Markus Braun ott áll a ház ajtajában.
Rávetült a lámpafény, és mint mindig, akkor is nagyon feszültnek tűnt.
Számomra ismeretlen férfiak vették körbe.
Valahogy nem illettek oda.
Nem tűntek üzletembernek.
Inkább olyanok voltak, mint a biztonsági őrök vagy a testőrök,
vagy bűnözők. Ilyesmi emberek voltak.
Nem úgy tűnt, mintha Braun védelmére lennének ott,
sokkal inkább úgy, mintha…
Mintha dolguk lenne.
Markus Braun és Jan Marsalek kapcsolata egyértelműen megromlott.
2019 decemberében
rendeztünk egy céges karácsonyi partit,
ahol váratlanul Jan Marsalek is megjelent.
Mosolyogva ezt mondta:
„Martin, ha elloptál volna 100 000 eurót a cégből,
nem tisztelnélek.
Ha lopni akarsz, milliókat, százmilliókat lopj!”
Mindeközben Braun fantasztikus ötlettel állt elő.
A legnagyobb ötletével.
A Deutsche Bank, a legnagyobb német bank megszerzését tűzte ki célul.
Ellenséges felvásárlásra készültek „Párduc projekt” fedőnéven.
Egy nagy tanácsadó cég összeállított egy dokumentumot,
ami arról szólt,
hogy megfontolandó ötlet egy régi bank és egy modern fintech cég egyesítése.
Így jött volna létre a „Wirebank”, vagy valami hasonló.
Az elképzelés az volt, hogy a két cég egyesítésével,
mivel a Deutsche Bank mérlegfőösszege jóval nagyobb, mint a Wirecardé,
valahogy el tudnák sikálni a könyvekben a Wirecard csalásait.
A Deutsche Bank legfőbb előnye,
hogy egy ekkora bank mögé sok rossz számadat elrejthető.
Zseniális ötlet volt.
Mintha nem kirabolnánk egy bankot, hanem elfoglalnánk.
Ha sikerült volna a terv, Markus Braun lett volna a pénzügyi zseni,
és a világ egyik legnagyobb pénzügyi intézményének vezetője.
Ez volt Braun utolsó dobása.
A Wirecard saját könyvvizsgálója, az EY,
ekkor külön ellenőrizte, hogy az az 1,9 milliárd euró készpénz,
amivel a Wirecard állítólag rendelkezett, valóban létezik-e.
A Wirecard azt állította,
hogy a cégnek van 1,9 milliárd eurója két Fülöp-szigeteki bankszámlán.
Ezúttal a könyvvizsgáló valódi bizonyítékot akart arra,
hogy a Wirecardnak tényleg a rendelkezésére áll ez az összeg.
Ilyen bizonyítékot persze nem kaptak, mert a pénz nem létezett.
Mindenki kíváncsi volt, hogy vajon az EY rájön-e az igazságra.
2020 ÁRFOLYAM: 104,50 EURÓ
2020. JÚNIUS 18.
AZ AUDIT EREDMÉNYÉNEK KÖZZÉTÉTELE
Aznap éjjel nem tudtam aludni,
mert fel akartam készülni.
Megvettem az összes Wirecard-részvényt, amit csak tudtam,
mert az előérzetem azt súgta, hogy az lesz a nagy nap.
A csúcson 100 milliónyi Wirecard-részvényem volt,
többet nem tudtam szerezni.
LONDON, ANGLIA
Aznap már hatkor fenn voltam, vártam, hogy mi fog történni.
Aztán megtörtént a bejelentés.
A könyvvizsgálók nem találják azt az 1,9 milliárd eurót,
aminek ázsiai letéti számlákon kéne lennie.
A két Fülöp-szigeteki bank, ahol a Wirecard 1,9 milliárd eurót tart,
ma közölte, hogy nem állnak üzleti kapcsolatban a fizetésközvetítővel.
Minden irat hamis volt.
Amint ezt megláttam, tudtam, hogy vége a játéknak.
2020. JÚNIUS 18. ÁRFOLYAM: 104,5 EURÓ
Az árfolyam padlót fogott.
A shortolók ezt látva azonnal eladták az összes Wirecard-részvényüket,
és vagyonokat kerestek.
Hogy tűnhet el több milliárd dollár?
A részvényárfolyam 70%-ot zuhant.
A pokolba is, sikerült!
Úgy értem, sikerült. Megcsináltuk. Végül elkaptuk a rohadékokat.
2020 ÁRFOLYAM: 1,28 EURÓ
Pénz keresni nagyszerű.
Örülünk a befektetőink miatt, a győzelem miatt.
De számunkra a vadászat az igazi élvezet.
A Wirecard volt a legnagyobb zsákmányunk,
és azt hiszem, jó darabig nem lesz ennél nagyobb.
IGAZGATÓSÁGI NYILATKOZAT
Hölgyeim és uraim,
a Wirecard igazgatóságának nevében
az alábbi nyilatkozatot tesszük.
A sajtótájékoztató olyan volt, mint a Muppet Show.
Braun a súgógépről olvasott.
A cégnek vége volt,
ő mégis úgy tett,
mintha újabb ragyogó negyedéves jelentés közzétételére készülne.
Jelen pillanatban nem zárható ki, hogy a Wirecard
egy tekintélyes méretű csalás károsultja lehet.
Egy héten belül a Wirecard csődgondnokság alá került. Tönkrementek.
A Wirecard vezérigazgatóját letartóztatták számviteli csalás miatt.
Markus Braunt letartóztatták.
Ám Jan Marsaleknek nyoma veszett.
Hol lehet a csődbe ment fizetésközvetítő, a Wirecard volt üzemeltetési igazgatója,
az osztrák Jan Marsalek?
A Wirecard volt üzemeltetési igazgatója, Jan Marsalek a Fülöp-szigeteken lehet.
Június 23-án érkezett, vagyis két napja.
Tegnap reggel távozott, Kínába tartva.
Egy ügynöknek mindig van menekülő útvonala.
Tudjuk, hogy Marsalek pénteken délután hagyta el az irodáját.
Állítólag azt mondta, hogy a Fülöp-szigetekre megy,
tisztázni a dolgokat.
Aznap még Martin W-vel vacsorázott.
Martin W., aki járt a Prinzregentenstrassén,
és aki régen az osztrák titkosszolgálatnak dolgozott,
egy osztrák jobboldali politikus kapcsolatai segítségével
szerzett egy gépet Marsaleknek,
amiért Marsalek mintegy 8000 eurót fizetett készpénzben.
Ezután nyoma veszett.
Nem ment a Fülöp-szigetekre.
Az egész sztori sántított, mert be sem léphetett volna az országba
a karanténszabályok miatt.
Persze vannak repülési adatbázisok.
2015 óta Marsalek úgy 60 alkalommal repült Oroszországba.
És volt egy gép,
ami aznap egy Bécs környéki kis reptérről Minszkbe repült.
Ami közel van Moszkvához.
Az orosz határon nincs határellenőrzés.
Itt elveszett a nyom.
Amit ezután tudunk róla, csak pletyka.
Nem tudjuk biztosan, hogy Marsalek a hírszerzés besúgója volt-e vagy sem.
Marsaleknek nagyon jó kapcsolatai voltak a titkosszolgálatok „alvilágával”,
ezért úgy gondolom, hogy nem lesz könnyű megtalálni.
Tudjuk, hogy néha még használ egy régi Telegram felhasználói fiókot.
Megnézem újra.
Pár havonta egyszer fellépett a netre.
Utoljára 2021. május 27-én volt online.
A német parlament vizsgálatot indított a Wirecard-ügyben,
ami az ország egyik legnagyobb botránya.
Pénzügyi katasztrófa azok számára, akik a Wirecardba fektették a pénzüket.
Első alkalommal történt meg, hogy egy DAX-on jegyzett cég csődbe ment.
A WIRECARD 2020. JÚNIUSI ÖSSZEOMLÁSAKOR
A BEFEKTETŐK TÖBB MINT 20 MILLIÁRD EURÓT VESZTETTEK.
Szerintem azok, akik tudtak a Wirecardnál zajló csalásokról,
nagyon kevesen voltak.
Marsalek biztosan tudta.
Sokkal érdekesebb kérdés, hogy vajon Braun mit tudott minderről?
Feszült volt, de nem mutatott érzelmeket.
Tartott egy rövid nyitóbeszédet.
„Csak annyit mondhatok, hogy mindnyájunkat átvertek.
Áldozat vagyok.”
Majd az ügyvédje közölte, hogy nem válaszol a kérdésekre.
És valóban, három órán át ült ott, és egy kérdésre se felelt.
Így utólag visszagondolva úgy érzem,
hogy naiv voltam, nem vettem észre a jeleket.
Én elképzelhetőnek tartom,
hogy Braun nem tudott Jan Marsalek üzelmeiről,
de vezetőként tudnia kellett volna.
Szerintem amit ma tudunk, még csak a jéghegy csúcsa.
És ha Jan Marsalek egyszer felbukkan valahol,
és megtöri a csendet, csak akkor ismerjük meg a teljes sztorit.
Ha Jan él, elbeszélgetnék vele.
Hisz évekig próbáltam belelátni a fejébe.
Ki követte el a csalásokat?
Miről beszéltek Markus Braunnal?
Megkönnyebbült, amikor összeomlott minden?
Érdekes kérdések, nem?
2020 NOVEMBERÉBEN DAN MCCRUM MEGKAPTA
AZ ÚJSÁGÍRÓKNAK JÁRÓ LEGRANGOSABB NÉMET DÍJAT.
2022 MÁRCIUSÁBAN MARKUS BRAUN ELLEN VÁDAT EMELTEK
TÖBB BŰNCSELEKMÉNY MIATT.
A PER VÉGÉIG NEM KÍVÁNT NYILATKOZNI.
JAN MARSALEK TOVÁBBRA IS SZÖKÉSBEN VAN.
A FILM DAN MCCRUM KÖNYVE ALAPJÁN KÉSZÜLT.
A feliratot fordította: Kisházi Viktória