Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Zdravo!
Denvere!
O, Bože!
Zdravo. Hvala.
Hvala.
O, Bože!
Da!
Hvala što ste došli večeras.
Hej, slomio sam stopalo.
Da.
Tako sam započeo godinu. Slomio sam stopalo.
Trebala su dva… dogodilo se u dva dijela.
Drugi je dio da sam skliznuo s bankine
i pogrešno stao. To je bio drugi dio.
Prvi i najvažniji je dio da sam napunio 53 godine.
To je ključni dio.
Kad navršite… kad prijeđete 50 godina,
sve je kobno.
Kad sam bio u dvadesetima, ulazio sam među propelere
i namazao se antiseptikom.
Bio sam dobro.
A sad ako češer padne blizu mene, kralježnica mi implodira. Ne znam što…
Tako lako.
Slomio sam stopalo, a sutradan…
spomenut ću slavno ime. Dobro.
Dan nakon što sam slomio stopalo, moj prijatelj Glenn Howerton,
koji ima blizu 50 godina, ali za ovo recimo da ima.
Ljudi, morao sam… Ma dajte, koga briga za logiku?
Slomio je ključnu kost.
Nazvao sam ga, pokazao malo solidarnosti.
„Slomio sam stopalo.” „Što se dogodilo?” Mislio sam
da je vjerojatno krivo posegnuo za vrećicom Sunchipsa
i pukla mu je ključna kost ili slično.
Rekao je: „Da, daskao sam na snijegu i pogrešno sletio.”
Dobro.
Odjebi.
Ne moraš se toliko mučiti. Kada dođeš u određenu dob,
ne trebaš… mislim da se to nije dogodilo.
Mislim da mi laže. Mislim da je netko zalupio vrata blizu njega,
a onda mu je ključna kost pala u guz.
A onda je rekao supruzi:
„Zalijepi me za dasku i gurni niz crnu stazu, molim te.
Daj mi malo dostojanstva.”
Spomenut ću drugo ime.
Mjesec dana nakon što sam slomio stopalo, Tony Hawk
slomio je
bedrenu kost napola.
Bum!
Pogrešna vertikala.
U svom skladištu pogrešno je sletio i slomio bedrenu kost.
Poslao mi je fotku rendgena.
„Čini se da smo u istoj kaši.” A ja ću:
„Jebeno nismo.”
Ti,
ti si se k'o Jackie Chan spustio i postao još više kul.
Pronašao je drugu razinu kulnoće.
Ja sam skliznuo s bankine kao nečija teta koja je vidjela pticu.
Tako sam pao.
Pao sam na najneugodniji mogući način.
I jedna čudna stvar, kad se to dogodilo,
bio sam u svojoj 23-godišnjoj glavi i poricao:
„Iskrenuo sam gležanj. Vozit ću.” Bio sam na poslu.
„Mogu ja to.”
Vozim i sve me jače boli. „Ovo je nešto ozbiljno.”
Vratim se kući. Jedva izađem iz auta.
Šepam preko ulice do svoje kuće.
Stvarno boli, a onda se zaustavi auto,
dvije se žene voze,
vozačica spusti prozor i kaže:
„Dobro ste?”
A ja: „Iskrenuo sam gležanj. Živim ovdje. Idem unutra,
stavit ću led.” A onda, a to me progoni,
rekla je: „Ne odustajte.”
Što… čekajte.
Što? Jebote!
Kakav mi je bio izraz lica?
Što sam… Je li ona… „Ide se čovjek ubiti. Stani.
Hej, ne odustajte.”
„Pustit ću pjesmu Petera Gabriela i Kate Bush. Oni su…
Poslušajmo ovo.”
Možda je to moj izraz lica zaostao od zatvaranja i pandemije.
Je li mi sad lice uvijek tako?
Jer uopće nisam dobro odradio zatvaranje.
Bilo je to loše zatvaranje. Isplanirao sam super zatvaranje.
Nevjerojatno putovanje. Sjećate se kad je zatvaranje počelo?
Morali ste ostati kod kuće i sjetili ste se
kad ste govorili:
„Da imam mjesec slobodno, sve bih doveo u red.
Sredio život. Samo mjesec slobodno.”
Isplanirao sam sve. I ostvario najgore zatvaranje u povijesti.
Bože, popis koji sam napravio.
Popis koji smo napravili. Svi smo napravili isti popis? Jeste.
Sve sjajne knjige koje ste htjeli čitati. Sve vještine koje ste htjeli naučiti.
O, Bože, jedva smo čekali raditi na sebi.
Da sam se držao tog popisa,
pred vama bi stajao drugi čovjek.
Bio bi 13 kg lakši.
Savršeno bi govorio talijanski.
Kad biste svi ušli,
dočekao bi vas domaći kolač od maline i badema
na svakoj stolici.
Jutros bi ručno izmljeo brašno.
Pojeli biste ga s tanjurića izrađenog origamijem.
Kad završite s jelom, bacite tanjur i iskoči žaba. O, Bože!
Svi planovi koje sam imao!
Ništa od toga nisam učinio.
Jeo sam Doritose za doručak
i dvaput sam odgledao cijeli Deadwood.
Odgledao.
Dovršio.
Natrag na prvu epizodu. Pusti.
Samo sam to radio.
Bio sam luđi od štale pune klaunovskih stidnih dlaka.
To sam radio
tijekom zatvaranja.
Slušajte, kad sam…
Kad kažem
„luđi od štale pune klaunovskih stidnih dlaka”,
ne posramljujem fetišiste, ne osuđujem.
Klaunovi imaju pravo na šarolik i eksperimentalan,
pustolovan seksualni život.
Kažem da izvor ludila nisu stidne dlake klaunova.
Nego mislim na pomisao i ostvarenje:
„Napunit ću štalu…
stidnim…” Samo da to bude jasno.
Da je izvor ludila štala…
A štala puna stidnih dlaka i nije najluđa.
Nego sam čin punjenja štale…
Čujte, ako…
Ako napunite štalu stidnim dlakama, već ste učinili ludost.
Ali ta osoba kaže: „Stavljam si prepreke.
Samo ću
skupljati stid…”
Osim toga, ne možemo znati. Klaunove dlake ne izgledaju drukčije.
Nisu žarko narančaste. Nisu duginih boja. Čujte.
Neke jesu, ali su… Mnogo je… slušajte.
Ima…
Mnogo je narančastih dlaka koje nisu klaunovske,
i duginih boja.
Ne govorim o tome. Želim reći
da nema šanse
da… dobro, evo što želim reći.
Čekaj. Jebote!
Dobro.
Ako…
Dobro, ako hodate uokolo
i vidite štalu i otvorite velika vrata
i vidite zid dlaka
i kažete: „Manijak šeće selom.”
I netko kaže:
„To su samo klaunovske dlake.” A vi: „Moramo nazvati narodnu gardu.”
Samo malo. Što?
Jer to ne možemo dokazati.
Dobro, čekajte. Možete ovako. Svaki put,
svaki put kad skupljate,
ne…
Ne gvalju,
to je odvratno.
Ne gvalju… ne.
Gvalja je odvratna.
Lopticu? Ne.
Te je sugestivno.
To je druga…
Da je Cracker Barrel otvorio trgovinu za BDSM,
nazvali bi je Loptica stidnih dlaka. Tako bi se zvala.
Otišli biste u…
Bila bi spojena s Cracker Barrelom. Uđete,
doručkujete i kažete: „Čekaj. Moram u Lopticu stidnih dlaka.
Plati račun. Naći ćemo se ispred.”
Loptica dla…
Loptica dlaka
Štipaljki za bradavice I mirisnih lubrikanata ne manjka
„Imamo
bičeve i lopatice i dilda. Ajme!
I toranj guznih čepova, razne teme.
Recite da vas šalje Petunija, dlakava svinja.”
Roktaj. Dobro.
Pregršt klaunovskih stidnih dlačica. U tome
nema roda,
svaki put kad skupite pregršt stidnih dlačica,
snimite polaroid.
Imate Polaroid i klečite.
Sakupljate dlačice. Imate vrećicu.
Morate u punoj dužini. Da stane cijeli klaun.
On ili ona moraju imati periku, šminku…
Držati novine od toga dana,
da znate.
Onda probušite rupu kroz polaroid,
provučete vrpcu kroz tu rupu,
zavežete drugi kraj vrpce za pregršt stidnih dlačica,
bacite u štalu…
I svaki je pregršt dlačica na broju.
Eto. I tako biste dokazali…
Jebemu. Ne, ne možete.
Znate li zašto?
Ne, to ne funkcionira jer netko može reći:
„Zapravo nisi napunio štalu s dlačicama jer je vrpca
na polaroidu…”
Ne, mora postojati potpuno povjerenje kod govornika
i krajnje povjerenje kod slušatelja.
Kad kažete… Evo što se događa, u redu?
Počinjemo sa šalama.
Idemo na putovanje sljedeći sat.
Počeo sam prilično snažno. Mislim.
Mislim da sam zaslužio vaše povjerenje, no nemojte 100 %…
Ne. Ne još.
Jer imamo… Slušajte. Što sam učinio, kad govorimo o humoru,
kreativno, otvorio sam vrata štale.
I imamo zid od stidnih dlačica.
Da, impresivan je. Ali imate pravo reći: „Znaš što?
Kladim se da je zid od dlačica debeo 1,3 centimetra.”
Iza je velika šperploča, a ostatak je štale prazan.
„Već su me preveslali…” Imate pravo to misliti. Evo što radim.
Kao komičar, pozivam vas…
Želim da se, što brže možete, zatrčite
u taj zid od dlačica,
a onda želim da se borite do kraja,
da se probijte do stražnjeg dijela štale
dok ne budete začahureni u dlačice.
Znate što mislim? Otraga. Kad vam ruka udari o stražnji zid,
pomislit ćete da ste upoznali časnoga čovjeka. To ćete misliti.
Isto želim i nama.
Ne sebi ni vama, nama. Svima nama.
To želim.
Takve sam fore napisao tijekom zatvaranja.
Bio bih budan osam dana zaredom…
Pet ujutro,
jebeni polaroid… čak i ne funkcionira!
Dovraga!
Kupio sam trampolin.
Ne golemi za dvorište, nego onaj mali za vježbanje.
Da. Mali trampolin.
Zove se odbijač. Super.
Popneš se. Skačeš gore-dolje i pokreneš limfni sustav.
„Tako. Van, unutra. Naprijed, natrag. Kliz.”
Super vježba.
Kupio sam ga na početku pandemije.
„Ostat ću u formi tijekom ovoga. Imam novi odbijač.”
Izvadio sam ga iz kutije bez trunke prašine.
Bio sam tako uzbuđen. Osjećao sam i da je odbijač uzbuđen.
Osjećalo se: „Promijenit ću ovu kuću.
Pripadam ovamo. Sve ću promijeniti nabolje.”
„Tako je, mali odbijaču. Želiš li ući u kuću?
Želiš u teretanu?” Da, imamo teretanu u kući.
Sobu s biciklom. Zvali smo to teretanom.
Uvedem ga unutra. Tako se veseli.
Spustio sam ga. „Vidimo se sutra, mali odbijaču.” Rekao je: „Da.”
Obojica pogledamo
sobni bicikl.
Uza zid.
Odjeća visi s njega.
Prekriven prašinom.
Osjetio sam kako se odbijačevo srce slama.
Osjećao sam njegovu bol. Znate kako je to?
Činilo se da je novak tek izašao iz Akademije.
I kaže: „Daj mi najgoru postaju u gradu. Sve ću promijeniti!
Progresivne policijske metode, pomoć zajednici.
Uvest ću promjene.”
I prvi se dan pojavi s termosicom zelenog čaja,
mali keto ručak, tako uzbuđen.
Pogleda u kut. Tko je za stolom?
Stari murjak Odjela za ubojstva.
Osam rupa u njemu. Jedanaest vrećica za kolostomiju.
Puši sedmu cigaretu tog jutra.
To je sobni bicikl.
Gleda početnika odbijača:
„Naučit ćeš, mali.
Misliš da nisam imao snove kad sam došao ovamo?
Bio sam vrhunski!
Na meni možeš gledati filmove, TV emisije, planinske emisije, sve!
Htio sam promijeniti ovu kuću punu debeljuca.
Tip koji te upravo donio bio je na meni prvi dan.
Slatka obleka za vježbanje.
Mali iPhone. Skinuo je hrpu podkasta.
Mislilac!
Popne se na mene, isteže ta debela bedra,
diže ih gore-dolje.
Mislio je da će ustrajati.
Nije izdržao ni prvu dostavu hrane.
Skočio je s mene.
Provjerio je poruke u kenjari.
I nije se vratio.
Bit će ovdje sutra. Bit će u odjeći za vježbanje.
Vjerojatno će staviti popis glazbe na svoj iPhone.
Da.
Generacija X u pedesetima. Kladim se da će biti pop ranih 80-ih.
Tako će smršavjeti. Nostalgijom.
Skočit će na tebe,
počet će skakati kao gibon pun Skittlesa.
Koju će prvu pjesmu poslušati? Već sad to znam.
'Our Lips are Sealed' od Go-Go'sa.
To će biti prva pjesma.
I bit ćeš uzbuđen. 'O, vježbat će cijeli sat.'
Neće proći ni most.
Čim Jane Weaver počne pjevati 'Hush, my darling',
skočit će s tebe. Provjerit će poruke u kenjari.
Nikad se neće vratiti.
Ugasi svu radost u sebi i više ti ništa neće nauditi.”
Upravo sam iznio najtužniji Pixarov film
u…
Ako snime film s braćom Safdie,
to mora biti njihov film.
Harvey Keitel je sobni bicikl.
Timothée Chalamet je odbijač.
A Frances McDormand je napola napuhana lopta za vježbanje.
Poludio sam tijekom zatvaranja.
Psihološki gledano, tijekom zatvaranja dotaknuo sam dno
istog dana kad i moja supruga i kći. Svi smo dosegnuli dno ludosti
istodobno. Bio je radni dan.
Svi smo u kući, unutra smo.
Pridonosimo.
Da se ne širi.
Moja je kći u kuhinji i iznenada kaže:
„Neki je čudak u dvorištu.”
Koji kurac? Istrčim. „Što?”
Gledam van. „Ne vidim nikog. Vidjela si nekog?”
Kaže da je neki čudan tip prošetao našim dvorištem
i otišao prema stablima. „Ondje je.”
A ja: „Jebote!”
Kamere su posvuda.
Imam aplikaciju na telefonu. Klikneš i vidiš što kamera snima.
Čekam. Otići ću otraga i suočiti se s njim.
Samo želim znati o kome je riječ.
Ne znam što me čeka iza.
Što ako izgubljeni hipi želi s nekim driblati?
„Ja ću driblati s tobom.”
Možda je manijak, gol, s kantom piletine na kiti, drži mač.
Ne znam što je ondje. Samo želim biti spreman.
Ali kamere se ne učitavaju i čekam. Kvragu.
Onda nas moja žena
odgurne,
bez riječi,
i krene stražnjim travnjakom.
Imala je bijelu ljetnu haljinu, vijorila je na vjetru, bosonoga.
Držala je ružičastu, aluminijsku palicu za bejzbol.
I imala je ozbiljnu energiju ženskog Mansona.
„Vidi tu zgodnu, hipi žensku koju želim poševiti i koja će me ubiti.
Hura!”
Dakle,
ona…
Trebam sekundu da shvatim što radi, a ja se dogegam za njom,
u japankama i radničkim hlačama, ali je iza ugla
i već je navalila na njega.
Prije negoli sam zašao iza ugla, čujem kako viče:
„Tko si ti, jebote?! Gubi se iz mog dvorišta!
Sjebat ću te!”
Pa…
Ja…
skrenem iza ugla.
U stavu je.
Poput Ume u Kill Billu,
spremna je.
Tip na kojeg viče,
malo neuredan, nije izgledao kao luđak ni beskućnik, držao je mobitel,
izgledao je neobično, a ona je vrištala na njega:
„Koji kurac ti radiš ovdje?”
Sad ću zaustaviti priču
i reći vam što se zapravo događa.
Nešto nije bilo u redu s našim klimauređajem. Ja…
Nazvao sam izvođača radova
i pitao: „Možete li poslati nekoga u kuću da popravi klimu?”
Nije nam rekao
i tom je tipu dao našu adresu, šifru vrata i poslao ga u kuću.
Dakle, da, veliki nesporazum.
Moja žena sad viče na njega i jebeno…
kao vatrena Valkira,
vrišti iz sveg glasa na tipa: „Tko si ti, jebote?!”
Na njegovu žalost,
kad Valkira s plamenom u očima
drži komad metala boje vagine
i prijeti da će te ubiti,
odgovaraj kratkim izjavnim rečenicama.
A taj tip…
počeo je: „Tko je zapravo bilo tko od nas, čovječe? Mislim…
Svaki je dan… kotač na nebu…”
Dovraga.
Sad objema rukama drži palicu. Zamahnut će na tipa,
a on pogleda mene i kad je pogledao mene, tada se uplašio.
I kaže: „Zovem se Michael.
Vaš me tip Steve poslao da popravim…”
A moja će žena: „Bože, nije nam rekao. Žao mi je.
O, Bože! Odmah ću ga nazvati.
Ovo je jako loše počelo. A da odete…”
Vrlo je rado otišao.
Sigurno je, dok je vozio kući, mislio: „Bože, koji jadnik.
Seks je sigurno fantastičan…”
Čuli ste priču i mislite: „Nisi neki muškarac.
Dopustio si ženi… Svašta se moglo dogoditi!”
Ja tvrdim suprotno.
Tvrdim da smo zbog trenutka i lokacije
bili učinkovitije sredstvo za odvraćanje od provale.
Sjećate se da se nije uplašio kad je vrištala na njega?
I samo je: „Ja…”
Zašto? Nije mogao shvatiti što vidi.
Prekrasna Valkira, metal boje vagine, vrišti. To mu je bilo jebeno previše.
Nije to mogao pojmiti.
I opet, energija koju odašilje jest
tuđinska seksi zvjerka koja će te ubiti.
Nepojmljivo!
A što je mogao pojmiti?
Mene.
Stajao sam metar i pol iza nje, a moja energija bila je:
„Niš' nemerem kad je 'vaka.
Pokušao sam je nagovoriti da ode u bolnicu za živce.
Rekla je da će spalit' kuću.
Ubila je toliko Amazonovih dostavljača.
Ne mogu više kopati rupe u pustinji. Molim te, samo bježi!”
Radim neke poze koje možemo zamrznuti za Netflixov čuvar zaslona, malo…
Ono, što ako…
Što ako upotrijebim… Evo što ću učiniti. Gledajte. Ovako.
Slušajte. To je…
To nije fora u nastupu, ali ako gledate Netflix
i onda ide „slijedi”, a vi: „Gledajmo minutu ovoga.
Koji je ovo kurac?”
Cijepljen sam i docijepljen.
Da, jesam. Hvala. Ne bi trebalo…
Hvala. Ali…
To, čujte…
Hvala. Tužno je što i to zaslužuje pljesak.
Zar ne?
Dobiješ pljesak jer si vodio brigu o zdravlju?
Kao da kažem: „Ljudi, obrišem nakon sranja. Hvala.” Ne.
Ljudi.
Ne.
Nisam ja junak.
Nego drvosječe koji sijeku stabla,
oni su pravi junaci.
Pretpostavljam da je ovdje drvosječa. Dobro.
Ili oduševljeni brisač.
Cijepio sam se čim se cjepivo pojavilo.
Odmah. Nisam išao preko reda. Nisam koristio svoje povlastice, ali…
Imao sam insajderske informacije
i grize me savjest zbog toga. Evo kako sam ja to.
Kad je cjepivo izašlo, imam frenda koji živi u Riversideu.
Nazvao me i rekao: „Ne znam bih li ti trebao reći,
no gdje ja živim, žive trumpovci. Nitko se ne želi cijepiti.
U blizini je Rite Aid, žena sjedi za stolom.
Pita sve koji uđu, ali nitko ne želi.
Bacaju sanduke tog sranja otraga.
Ako dođeš ovamo, dobit ćeš cjepivo.
Ne moraš ni zakazati.” Pa sam se odvezao.
Ulazim onamo. Žena je za stolom.
„Oprostite. Želim se cijepiti.”
A ona će: „Zbilja?”
Nije imala… Ponestalo joj je Tolkienovih romana.
„Može. Sve ću pripremiti. Stanite onamo.”
Dok sam čekao, moj je frend imao pravo, svi koji su ušli:
„Želite cjepivo?” „Ne, hvala.”
Jedan joj je tip rekao…
„Ne bih, hvala.”
Ono: „Da, dobar pokušaj, skrivena državo. Mislim da…
Zasad radije ne bih nosao uređaj za praćenje.
Čekaj. Da. Opet sam u Rite Aidu.
Pokušali su mi ubrizgati… Čekaj. Veza puca.
Tu si. Da, ne. Ja sam izvan mreže, čovječe.
Da. Nazvat ću te poslije.”
Cijepio sam se dvaput, dobio sam i dva bustera. Jebeno sam dobro.
Godine 1955.
izašlo je cjepivo protiv dječje paralize.
Dvije godine poslije
imali smo satelite.
Nije bilo satelita!
Amerika je bila zaostala, rasistička,
homofobna, seksistička
i ti su rasistički govnari bez satelita
stali u red da dobiju jebeno cjepivo!
Koji kurac?!
„Daj mi cjepivo. Ne mogu čuvati te fontane iz invalidskih kolica.
Ne mogu pretući gejeve u željeznim plućima! Daj mi znanost!
Zar sam špiljski čovjek?”
A sad je 2022. godina,
što, kao prvo, uopće ne zvuči kao prava godina. Zar ne?
Ne zvuči li izmišljeno?
Kao da gledate jeftini ZF film: „U 2022. godini…”
”Samo navodite brojke. Isuse! Tko je napisao ovo sranje?”
Sad je 2022.
Imamo robote na Marsu.
Šalju nam tiktokove.
A pola zemlje kaže: „U toj je igli vještičji otrov.
Kad vam velim. Nećete u me špricati taj otrov.
Te čarobnjačke šprice dalje od mene. Moram pogledati video
koji je robot s Marsa poslao u svjetski mozak u mom džepu.
Ali maknite tu znanost dalje od mene.”
Da su imali takav stav 1955. godine,
vlada bi morala snimati televizijske obavijesti.
Imali bi animiranu i rasplesanu potkožnu iglu, znate.
„Komu moram popušiti da izliječim dječju paralizu?” Kao mala…
Da.
Tako je, špricko. Reci svima o pogodnostima.
„Pogodnostima? Noge ti rade. Što kažeš na tu pogodnost?
Srednjovjekovni govnari!”
Sad je posve drukčiji svijet.
Posve drugi svijet. Zar ne?
Krstarenje? Nikad više nećete vidjeti kruzer. Pozdravite se.
Naši unuci neće znati što je švedski stol.
Jebote, Covid je sve promijenio.
Prvo, svaki je kruzer rezerviran do 2026.
Ljudi jedva čekaju da se ukrcaju na kužno plovilo
i zaplove otvorenom pučinom.
„Daj da umrem kraj vodenog tobogana!”
Neće se vratiti samo švedski stol, nego i konzervativni osvetnici.
Svaki od njih imat će cilj.
„Dođite na švedski stol Alfa muškarci kapetana Covida!
Ti si ljevičarski žderač soje
koji treba zaštitnu plohu preko gulaša od školjaka
ili možeš ševiti ženu? Onda dođi
do kapetana Covida…
Dokaži nam da nisi cijepljen
i dobiješ besplatnu platu školjaka na sobnoj temperaturi.
Tako je.”
Slušao sam sedamdesete na Sedmom na putu ovamo.
Da, na satelitskom radiju XM Sirius.
Volite glazbu 70-ih? Pritisnite sedam.
Sva glazba iz 70-ih, 70-e na Sedmom.
Volite glazbu iz 80-ih? Pritisnite osam.
Osamdesete na Osmome.
Volite glazbu iz 90-ih? Pritisnite broj devet.
Volite glazbu iz 40-ih?
Ne pritišćite broj četiri.
Prije je bilo 40-e na Četvrtome.
A sad je kanal 71.
Raskrižje 40-ih.
Volite glazbu iz 50-ih? Kanal 72.
Zlato 50-ih.
Volite glazbu iz 60-ih? 73. Zlatni hitovi 60-ih.
Zašto su ta tri kanala premjestili
na vanjski rub
XM Sirius svemira?
Reći ću vam zašto.
Slušatelji im umiru.
Četrdesete, 50-e, 60-e.
Ti slušatelji padaju kao…
Kanal iz 40-ih ima još pet slušatelja.
Tri veterana iz 2. svjetskog rata i nekoliko hipstera.
To je to.
Samo je to ostalo.
„Znaš tko je punk rock? Artie Shaw.” Odjebi.
Možemo se smijati i uživati, ali tijekom naših života
70-e, 80-e i 90-e pomaknut će se na brojčaniku.
Tako možete pratiti kako generacije odumiru,
prema položaju radijskih postaja.
Neka 70-e, 80-e i 90-e budu lake. Nadam se da će, kad to učine,
uzeti malo vremena i razmisliti o imenima
kao na kanalu iz 40-ih.
Raskrižje 40-ih, željeznički kolodvor.
Shvaćam. Prizor u mojoj glavi. Onda su odustali.
Zlatni hitovi 50-ih, 60-ih. Što?
A ne „Suknje s pudlicom” i „Šejkovi”?
Niste ih mogli nazvati: „Ulje pačulija i ljubavne perle”?
Dajte kanalu iz 70-ih ime koja predstavlja to desetljeće.
Znate: radio „Mama i ja se rastajemo”.
Što kažete? To je dobro.
Naravno.
Da.
Melodije „Goleme svijeće svuda iz nekog razloga”.
Osamdesete mogu biti „Melodije iz pernice”.
A onda bi kanal iz 90-ih mogao biti…
Ne znam…
„To je bio 'Four-Leaf Clover' Abre Moore na…”
Bok. Živite li ovdje u Denveru?
-Živim u Colorado Springsu. -Živite u Colorado Springsu?
Lijepo. Hvala što ste se dovezli.
Dobro. Što… Drago mi je što sam shvatio. Nije bio problem.
Hvala Bogu. Dečki, nije bio problem. U redu je.
Radite u Colorado Springsu?
-Čime se bavite? -Liječnica sam.
Liječnica. Bože, pametnica. Dobro.
Kakvom se medicinom bavite?
Neuropedijatrica sam.
Neuropedijatrica.
O, Bože!
Vi ste…
Služite svojoj zajednici. Pomažete djeci.
Imate pozitivan posao, pozitivan stav prema njemu.
To je smrt humora. Moram se maknuti od vas što prije.
Nema ničega.
Trebam kuhara metamfetamina ili razvedenicu.
Ovo je…
„Pomažem djeci da žive.”
Dobro.
Sranje!
Je li ovo… Jeste li s njom? Jeste li zajedno? Je li ovo mužić?
-Moj muž. -Vaš muž. Čime se vi bavite?
-Ja sam odvjetnik. -Odvjetnik?
Napokon.
Malo zla.
Ako je to pozitivno pravo za pomoć zajednici,
jebeno ću… Kakvim se zakonom bavite?
Gonim maloljetničke seksualne prijestupnike.
Gonite maloljetničke prijestupnike.
Pa…
Kad kažete maloljetnički seksualni prijestupnici,
mislite li na seksualne prijestupe nad maloljetnicima
ili na maloljetne prijestupnike?
Maloljetne prijestupnike.
Moramo biti oprezni s tom frazom.
A kad kažete… Što bude kad dobiju…
Što je ovo? Moram…
Moje sjedanje bilo je dobro za smijeh.
Neću tako ostatak nastupa. „A čime se vi bavite?”
Kog vraga radim?
Gonite maloljetne seksualne prijestupnike.
Dobro.
A vi ste neuropedijatrica.
Pomažete djeci čiji mozak možda ne radi kako treba.
A one koje ne možete popraviti, on šalje u buksu.
Tako vi to…
Eto ga.
Evo sljedeće Marvelove ekipe. Dobro.
Dakle…
To je bilo slatko i mračno u isto vrijeme.
Teško je to naći.
Kao gotičarka koja drži mače. Dobro.
A vi? Živite li ovdje u Denveru? Stvarno? Čime se bavite u Denveru?
Radim u baru i student sam.
Radite u baru i student ste.
To je film Toma Hanksa iz 1980-ih. Dobro.
Dakle…
što studirate?
Mrežnu sigurnost.
A onda po danu patrolira internetom.
A noću kokteli „Skliske bradavice” za tajnice, zar ne?
Dakle, barmen ste i želite raditi
u mrežnoj sigurnosti?
-Da. -A konobarenjem plaćate račune.
Plaća učenje.
Što je najstrašnije što ste dosad naučili
o mrežnoj sigurnosti? Kad nam sljeduje veliki hakerski napad
kad će bankomati prestati raditi
i naše pretrage pornića iscuriti na netu? Kad to slijedi?
-Ništa nije privatno. -Ništa nije privatno.
Svi to znamo. Nije to…
O, Bože! Jeste li ikad… Kad ste odrastali,
jeste li poznavali seronju koji vas je maltretirao
i sad kad stječete mrežne vještine,
mogli biste kopati po životu te osobe
i jebeno ga uništiti ako želite?
Je li vam to iskušenje ikad palo na pamet?
-Često. -Ajme!
Jeste li pretraživali imena starih nasilnika?
Odlučio sam da neću.
Odlučili ste da nećete.
To je odvjetnički odgovor. To je bilo… Jeste li primijetili?
Čovječe.
Je li ovo supruga ili djevojka?
-Da. -Što od toga?
-Djevojka. -Djevojka!
Čime se vi bavite?
-Obrazovna sam radnica. -Obrazovna.
A što… hvala.
Ajme.
O čemu obrazujete?
Pomažem srednjoškolcima da dobiju besplatan kredit.
Pomažete srednjoškolcima da dobiju besplatan kredit.
To je kul.
Pomaže li istetovirana ruka da probijete led? Kao: „Ona je kul.
Nije loša.”
-To sigurno pomaže. -Pomaže, da.
Pokazujete li svoju istetoviranu ruku?
-Ili morate nositi duge rukave? -Sve pokažem.
Sve pokažete, sjedite ondje i…
„Idemo ti nabaviti jebeni kredit
dok čitaš Gashlycrumb Tinies, čovječe. Izvoli.”
I vi ste tetovirani. Koliko izlazite?
-Tri godine. -Tri ili četiri.
Tri ili četiri godine?
Koja mrežna sigurnost…
Dajte, ljudi.
Živite li zajedno?
Baš lijepo.
Hoćete li… ona izgleda sjajno…
A on vam može nabaviti besplatne kreditne kartice i sve to.
Mislim, dajte.
To je spoj iz raja. Ostvarite to.
Ne može li on iskoristiti znanje da djeci da besplatne kredite?
Promijeni ocjene i ubaci na Harvard.
Još jedna jebačka ekipa. Dobro.
Dvije superjunačke ekipe u prvom redu.
Zdravo, gospodine.
Kratke hlače u prvom redu. Odvažno.
To je… imate više samopouzdanja nego što ću ja ikad imati.
Živite li u Denveru?
-Da. -Čime se bavite u Denveru?
Radim u Boulderu.
Radite u Boulderu. Živite u Denveru, radite u Boulderu.
Gdje radite?
U trgovini namirnicama.
Radite u trgovini namirnicama.
S tim dlakama na licu? Ne smeta im to…
Šalim se.
Neću pitati u kojoj…
-To je čudno. -Skužit ćete.
Vjerojatno. Čekajte. Koji je konkretno vaš posao u trgovini?
Ja sam voditelj.
Voditelj ste trgovine.
Vodite li cijelu trgovinu ili jedan odjel?
Da.
Jedan dio.
Dio.
Odjel za alkoholna pića? Koji dio…
Doimate se iznenađeno kad čujete da radite u trgovini.
„Radim u trgovini namirnicama!”
S kim ste to? Je li vam ovo prijatelj?
To je vaš prijatelj. A gdje vi radite?
-Radim od kuće. -Radite od kuće.
-U prodaji. -U prodaji.
-Prodajem žarulje. -Prodajete žarulje.
Pitate li mene? U smislu: „Prodajem…”
Odgovarate kao da sam policajac odjela za ubojstva. U smislu:
„Prodajem žarulje.” Nije to…
Prodajete žarulje od kuće.
Ja sam prodavač rasvjete.
Prodavač ste rasvjete i ostajete kod kuće.
Nazivate ljude ili radite preko interneta?
-Preko interneta. -Preko interneta.
-I prodajete im žarulje. -Apsolutno.
Pojedincima ili tvrtkama?
-Oboma. -Oboma. To je tako jebeno čudno.
Ne znam kako…
Započnete poziv preko Zooma i onda: „Brzo,
upalite sva svjetla.
Prilično su usrana, ha? Pa, imam rješenje za vas.”
Tako nekako.
To je tako jebeno čudno.
Dobro. Vas ste dvojica divni i niste superjunačka ekipa. Žao mi je.
To je… nemam pojma što ste vi.
Jedan tip radi u trgovini. Ne zna što točno radi ondje.
Drugi tip zove preko Zooma i prodaje žarulje.
Mislim da imate čudne profile na OnlyFansu. Sad to prikrivate.
Zapravo ne prodajete žarulje.
-To je DC svemir. -DC svemir? Vrlo…
Prepusti meni štreberska sranja.
Da se nisi usudio!
Baš zabavan prvi red. Zaplješćite im.
Hvala vam. Ajme.
Lijepo je teklo.
Doktorica, odvjetnik, mrežna sigurnost, obrazovanje.
Namirnice, valjda.
Žarulje, možda. Nemam pojma.
Savršen tempo.
Znate što ne stari dobro? Osviještenost.
Zbilja.
Osviješten sam, bar mislim.
Ali znate što? Jednog dana neću biti,
kao ni svi vi.
Budite osviješteni i otvoreni, ali se ne tapšajte po leđima.
Jer će vam se obiti o glavu.
Ovi koje otkazuju jer nisu osviješteni nekoć su to bili.
Nisu mogli pratiti napredak.
Napredak će vas uvijek zajebati.
Ja se zalažem za prava trans osoba, za gej brakove, pravo na pobačaj…
Ne.
To nije. Želim reći
da će mi se jednom to obiti o glavu.
Nastupat ću sa 70 godina i nešto će mi se omaknuti
što nisam popratio. U smislu:
„Ljudi ne bi trebali jebati klonove.”
„Bu!” Bit će čudno, kao…
Ne. Podržavam trans osobe.
„Jebi se, mrzitelju klonova!”
„Ne, ja sam progresivan!”
#Stopmržnjipremaklonovima i onda…
Onda opravdavanje.
„Kad sam odrastao, nisi drkao u epruvetu
i jebao sve što ispadne iz nje! Ako sam zbog toga loš, oprostite!”
„Bu!”
Usput, tako znate jeste li potlačena manjina
ili rubna skupina po kojoj su nekoć srali
i znate da ste uspjeli
kad vas hetero bijelci pitaju jesu li te šale u redu.
Tad znate. Trans zajednica se probila
jer su hetero bijelci počeli pitati: „Je li to u redu?
Prolazi li ta šala? Je li u redu?”
Znate.
U svakom slučaju, to znači da će u budućnosti
hetero bijelci biti manjina
i onda će im dolaziti šupci: „Hej, imam vic
o hetero bijelcu koji kugla. Je li to u redu?
Kuglate, zar ne? To nije uvredljivo?”
„Sluša Limp Bizkit ironično, dobro?”
„Ironično je. Radim to ironično.”
Kvragu, zadnjih šest godina. Jebote.
Bio sam u takvoj panici 2016. i sve godine poslije toga.
„Koji se vrag događa? Je li ovo kraj Amerike?”
Ne. Znate što?
Nije. Trenutačno je loše,
ali sve što se događa i treba se događati upravo sad.
Znate li što je bila 2016.?
To je bio posljednji ispad bijes boomera.
To je bilo to.
Posljednji
ispad bijesa boomera.
Svaki put kad naraštaj ostari,
paničare jer je smrt strašna i odvratna
i pošalju nekoga govnara u Bijelu kuću prije odlaska.
To se već događalo. Najbolja generacija…
Najbolja generacija, Bože moj, borila se protiv nacista,
spasila je svijet od tiranije, vratila se, izgradila predgrađa,
odgajala je baby boomere i onda su počeli starjeti.
Kosa je posijedila, kita više nije radila,
hemoroidi i histerektomije.
Uspaničili su se. Pa kasne 70-e.
Punk, ne znaju što se događa. „Jebeš ovo.
Stavite starog kaubojskog glumca u Bijelu kuću.
Bio sam ovdje, kvragu!”
Zatim su baby boomeri odrasli. Sjetite se.
Pomicali su granice seksa, rock and rolla, pobune…
Bili su šefovi mladosti, a onda su jebeno ostarjeli.
Kosa im je posijedila i kita im je prestala raditi,
hemeroidi, histerektomije,
jebene generacije X i Z ismijavaju ih na Twitteru i TikToku.
Sva ta hip-hop glazba koju ne razumiju.
I onda: „O, Bože, uskoro ću umrijeti. Koji se kurac događa?
Rasistički voditelj kvizova u Bijelu kuću. Da, jebite se!
Bio sam ovdje!”
Ja sam generacija X.
Pa,
naš će ispad bijesa biti još mnogo gori.
Kad počnemo starjeti i kite prestanu raditi i kosa posijedi,
samo Bog zna koga ćemo poslati u Bijelu kuću.
Ili Eddieja Veddera ili Janeane Garofalo, jedno od njih.
Ne znam.
Čujte…
Obožavam ih.
Janine bi bila grozna predsjednica.
Poznajem je od 90-ih. Volim je. I sama bi vam to rekla.
Janine, trebala bi biti predsjednica. „Neću.”
O, Bože, čekajte malo. Tako će pobijediti.
Zamislite kako generacija X misli. „Upravo takav stav trebamo.
Savršeno.”
„Ne, ozbiljna sam. Neću to učiniti.” „Da, znamo.”
Odjebat će raspravu. Neće u kampanju.
Neće doći ni na svoju inauguraciju.
Da, to će biti sjajno!
Još je više volim. Na dnu ekrana CNN će odbrojavati:
„Predsjednice nema 312 dana.”
I onda snimka iz kafića. „Rekla sam da se neću kandidirati.”
A onda ćemo umrijeti
i nećemo vidjeti koga će generacija Z staviti u Bijelu kuću.
Predsjednik Logan Paul.
Ne znam. Čujte, ne znam.
Predsjednik Joe Rogan.
On bi… Ljudi, slušajte me.
Poznajem Joea od 90-ih.
On je drag tip.
Malo je poludio. Znate li zašto?
Jer mu je netko dao sto milijuna dolara.
To bi svakog… On to podnosi bolje nego što bih ja.
Da imam jebeni podkast o pletenju
i da mi netko da sto milijuna, jebao bih predivo na svom podkastu!
A Joe bi rekao: „Patton je poludio.
O, Bože!”
Starenje nije loše ako ga ne shvatite osobno.
To je ključno, znate.
Ponašajte se… pretvarajte se da ste Jeff Goldblum u Muhi
i gledate sva ta čudna sranja.
Uzmite bilježnicu u kožnatom uvezu. Zapisujte, znate, kasno navečer, ono…
„Prdeži smrde na stare knjige.
Ali ne jedem stare knjige. Ovo…
Potrebno je daljnje ispitivanje.
Dan 17. Treba mi više vremena da prestanem pišati nego što pišam.”
Sve nas to čeka.
Završit ćemo s pričom o još jednom slomu
koji sam doživio. Stopalo, sve. Sve se raspada. Ali znate što?
Živimo u 21. stoljeću i to je u redu. Imajte to na umu.
Prošle godine, u studenom, morao sam
na manju operaciju.
Ispričat ću vam priču. Upotrijebit ću malo nacifranije riječi
da ne bude užasno. Jer jest.
Prošao sam manju operaciju, takvu operaciju koju,
da kažem ovako,
prolaze muškarci moje dobi koji često sjede.
Kužite me?
Zabrinut sam. Hara Covid. „Bože, što ako se zarazim?”
Ali zaboravio sam da živim u 21. stoljeću.
Imam toliko prednosti u stupcu „za”.
Na dan operacije pozvao sam auto mobitelom.
Došao je auto. Tip je nosio masku, kao i ja.
Auto je bio čist, odvezao me u bolnicu.
Liječnik me dočekao i pokazao protokole o čistoći.
Kaže da su usavršili operaciju.
„Traje samo sat. Anestezija od jednog sata.
Danas idete kući.”
Uspavao me. Probudim se sat poslije. Bože, dobro sam.
Kaže: „Dobro ste.
Evo vrhunskih lijekova protiv bolova koji će pomoći s oporavkom.
Ništa nećete osjećati.
Izvadite mobitel i pozovite drugi auto.
Živite u 21. stoljeću.”
I jesam i auto me odvezao kući.
I kad sam došao kući, imao sam uređaj kojim sam iz zraka mogao prizvati filmove,
knjige, televizijske serije i glazbu da se zabavim dok se oporavljam.
Dvadeset i prvo stoljeće.
Kad sam napustio bolnicu,
liječnik je rekao:
„Postoji određena tjelesna funkcija,
na koju ste navikli svaki dan
i sljedećih nekoliko dana
nećete to raditi.
A nakon tri ili četiri dana,
iznenada,
učinit ćete to.
Ali kad prvi put to učinite,
to će činiti vas.
Ne morate se sramiti.
To će se dogoditi, dio je oporavka.
Zacjeljujte u miru.”
Odem kući.
Prvi dan gledam filmove. Čitam knjige na iPadu.
Odem spavati.
Ništa se ne događa.
Sljedeći dan gledam filmove, čitam knjige na iPadu, odem spavati.
Ništa se ne događa.
Treći dan,
gledam filmove, čitam knjige na iPadu,
odem spavati.
Pola četiri ujutro.
Događa se.
Ali probudim se i osjećam kako dolazi.
Imam pola sekunde prednosti.
Zaboga, neće biti katastrofa. Iskočim iz kreveta.
Sve je u redu. Prijeđem cijelu spavaću sobu.
Ulazim u zahod. Tri sam metra od zahoda.
Stići ću!
Bum! Ne.
Uspio sam skinuti donje rublje i trenirku.
Što je sve pogoršalo, deseterostruko.
Jer je sad
naša netaknuta kupaonica s bijelim pločicama
bila
ukrašena za jesen. Može tako?
Da.
Sretan Dan zahvalnosti. I…
Stojim ja ondje
i: „Imam dvije mogućnosti. Mogu se očistiti ili riskirati
da moja supruga uđe i vidi tu katastrofu koju ne zaslužuje.”
Dakle, druga mogućnost.
Prvo sve počistim. Donesem hrpu ručnika.
Sve očistim i skupim u veliko odvratno klopko.
Moram skinuti svu odjeću,
uključujući košulju. Uništio sam košulju.
Fizika.
I…
uzmem to klupko
i odnesem… nag sam.
Siđem u kuhinju s tim klupkom užasa,
izvadim vreću iz kante i stavim to u vreću.
Sada, četiri ujutro,
moram hodati do kraja prilaza.
Gdje su kante za smeće.
Otvorim to. Bacim.
Samo sam stajao.
Nag.
Četiri ujutro
i samo sam
pogledao Mjesec…
Prije nekoliko sati
bio sam u 21. stoljeću,
s pristupom vrhunskoj tehnologiji, medicini, prijevozu,
a sad,
samo nekoliko sati poslije,
razotkriven sam
kao goli majmun kakav sam oduvijek bio.
Goli
majmun prekriven govnima
koji se nalazi u svima nama.
Doživio sam čudan trenutak spokoja
jer je bilo tako grozno
i pomislio sam: „Najdalje sam
od 21. stoljeća koliko sad mogu biti.
Zapravo sam bliži neandertalskim precima.”
To mi pruža određenu katarzu
i taj me osjećaj držao deset sekunda.
Tad sam se sjetio da svi moji susjedi imaju kamere na zvonima.
Svi su dobili božićnu čestitku te godine.
Puno hvala, Denvere.
Hvala!
Hvala, ljudi. Hvala!
Hvala svima.
Hvala!
Prijevod titlova: Željko Radić