Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я, Констанс Рід, беру тебе, Кліффорда Чаттерлея,
за свого законного чоловіка,
щоб із цього дня бути разом
у радості, у горі,
у багатстві, у бідності,
у хворобі та при здоров'ї.
КОХАНЕЦЬ ЛЕДІ ЧАТТЕРЛЕЙ
-Як відчуття? -Не знаю. Спитай у мене завтра.
-Тобі треба щось з'їсти. -Слід зняти цю сукню.
Як я виглядаю?
Сумніваюся, що Кліффорд захоче затримуватися на бенкеті.
Думаєш, його мати не схвалила б?
Навіть не знаю, чи схвалюю я.
Ми зараз про сукню, Гільдо, чи про весілля?
Уранці він знову на фронт. Уяви, якби ми стали чекати,
а тоді сталося б щось жахливе.
-А ти не могла просто з ним переспати? -Гільдо! Не жартуй так.
Я й не жартую. Зобов'язань значно менше, а Кліффорду все одно тільки того й треба.
Кліффорд не такий.
Ти ж його знаєш. Він добрий і турботливий.
З ним я в безпеці.
Його сім'я, можливо, традиційніша за нашу,
але особисто його погляди досить прогресивні.
-Та ти що? -Так.
-А він знає про того німчика? -Так. І каже, що це не має значення.
Це було до війни, так що не рахується.
Мене можеш не вмовляти. У мене був власний німчик, пам'ятаєш?
А мій загинув.
У тому й справа.
У чому?
Не хочу, щоб тебе знову скривдили.
Ти так легко відкриваєш…
своє серце.
Гільдо!
-Кліффорде! -Прибуло підкріплення.
Читаєш мої думки.
Дорогою нагору ледь не випив твоє.
-Будьмо. -Будьмо.
-Що тепер? -Батьки готуються виголошувати тости.
Може, вислухаємо їх разом?
Звичайно.
Ти така красуня, Кон.
Дякую.
Готова?
Давайте піднімемо келихи за Кліффорда й Конні,
нашу нову надію на спадкоємця маєтку Реґбі.
За Кліффорда й Конні.
Батьку, ми одружилися не тому.
А нащо ж іще одружуватися баронету?
-Я одружився, бо знайшов Конні. -А я тебе.
Ми вдячні тим, хто пожертвував своєю пайкою масла й цукру,
щоб ми могли відсвяткувати.
За наступного спадкоємця Чаттерлея.
За Чаттерлея!
Господи. «Нащо ж іще одружуватися баронету?»
Неймовірно.
Ти хочеш дітей, Кліффорде?
Так. Колись.
Для нас, а не для мого батька.
Якщо їх хочеш ти.
Думаю, так.
Що? Усе добре?
Так, звичайно. Вибач.
Просто…
Я все думаю про повернення на фронт.
-Я знаю, що вцілію. -Обов'язково.
-Можемо нічого не робити. -Ні, я хочу.
Точно не хочеш, щоб я їхала на вокзал?
Дякую.
Давай не влаштовувати цілу церемонію, добре?
Я кохаю тебе, Кон.
Бувай.
Чекатиму твоїх листів.
Я писатиму тобі щодня.
Найдорожча моя Гільдо, я знала, що війна змінить нас усіх,
але не розуміла, наскільки.
Таке відчуття, що вона скінчилася пів життя тому, а не лише пів року.
Ми вже виїхали з Лондона.
Щойно прибули в Реґбі,
сімейний маєток Кліффорда.
Коли обживемося, я планую часто тобі писати.
З любов'ю, твоя сестра Конні.
Дякую.
Вітаємо вдома, сер Кліффорд. Ми молилися за вас.
Дякую, містере Воррен.
Гаразд.
Дякую. Далі я сам.
Містере й місіс Воррен, це моя дружина,
нова леді Чаттерлей.
Дуже раді знайомству, міледі.
Тут повно роботи. Місіс Воррен, найміть усіх робітників, яких зможете.
-Старенька в поганому стані. -Ми доведемо її до ладу.
Ми подумали, що ви зробите спальню з батькового кабінету,
щоб не мати клопоту зі сходами.
Дякую, місіс Воррен.
Ні.
Ні, занесіть багаж сюди.
Нашою спальнею буде бібліотека.
Що може надихнути письменника краще, ніж сон серед книжок?
Тут вони й знайшли батька. Кажуть, не витримало серце.
Я думаю, він помер з горя.
Кліффорде, минулого не повернеш.
Життя таке, яким ми його робимо.
-Місіс Воррен. -Так?
Розсуньмо штори, впустімо світло.
Звичайно, міледі.
Обдивися тут усе.
Обов'язково.
Можеш узяти собі кімнату над бібліотекою,
де сімейні портрети.
Чи навіть увесь другий поверх.
Вітаю вдома, Кліффорде.
Ти як, нічого? Я тримаю. Обіприся об мене, всім тілом.
-Готова? -Так.
Я вже майже навчилася.
Як добре.
Знаєш,
я подумую розширити оповідання, яке написав у Кембриджі.
Зробити з нього роман.
-Прекрасна ідея. -Думаєш?
-Будеш моєю редакторкою? -Звичайно.
Коректором, друкаркою. Я подам заявку.
Я покладу її самою верхньою.
-Так добре? -Так.
Це ліжко м'якше, ніж я думала.
-Перша ніч у Реґбі. -Ласкаво прошу.
-Пробач. -Нічого. Чесно.
Що?
Пробач, Кон.
Просто я більше не можу, розумієш?
Мені дуже прикро.
Нічого. Не переживай.
Усе буде добре.
Так.
Я кохаю тебе, Кон.
Це нещастя, але от побачиш.
Ми будемо щасливими тут.
У Реґбі.
Добридень, сер.
Я сильний, роботящий чоловік, і я вас не підведу.
Лілі Відон. Моя мама працювала на сера Джеффрі.
Правда?
Олівер Меллорз?
До війни ви працювали на мого батька.
Так, сер.
-А в армії були лейтенантом. -Був, сер.
Справді вважаєте,
що повернення до лісництва вас задовольнить після офіцерської служби?
Трохи тиші мені не завадить.
Я надивився, що з людьми робить війна.
Я теж.
Ви, певно, знаєте цей маєток краще за мене.
Ні, міледі. Мені не можна було приходити на її роботу.
Що ж, хай так. З поверненням, містере Меллорз.
Сер.
У такому разі будемо вивчати маєток разом.
Дякую, Лілі.
Мене звати Келлі Мартін, міледі.
-Дякую. -Я п'ять років працювала покоївкою.
Люба Гільдо,
я бездумна егоїстка, що не написала швидше.
На свій захист скажу, що Реґбі потребував неабиякої уваги до себе.
Та ми нарешті набрали прислугу,
вони зробили дива й привели дім до ладу.
У Кліффорда відновилися сили.
Я й досі єдина, від кого він приймає допомогу,
але з кожним днем він усе більше може робити сам.
Він пише, весь час.
Це не дає йому занепасти духом, і він майже закінчив свій першим роман.
«Я познайомився з місіс Ґертрудою на прийомі, кома,
влаштованому лордом Вітербі».
Вітербі, В-І-Т-Е-Р-Б-І.
«Він був із тих людей…» Мені подобається цей…
Тут, у селі, тихо.
Я сумую за нашим життям у Лондоні,
і, звісно, сумую за тобою.
Але, гадаю, треба жити,
хоч скільки б упало небес.
У нас бувають гості.
Переважно холостяки, давні друзі Кліффорда.
Не дивно, що більшість із них не знайшли жінок, повір мені.
Час від часу навідуються письменники,
в яких Кліффорд просить порад.
А всі мої друзі, певно,
думають, що нещастя заразне.
Знаю, ви з Оуеном подорожуєте світом після закінчення війни,
але коли повернетеся додому, я б дуже хотіла тебе побачити.
-Я не заважаю? -Ні, анітрохи.
Я тут подумую з'їздити на кілька днів у Лондон,
провідаю Гільду.
І кинеш мене напризволяще?
У нас повен дім прислуги.
Нащо мені слуги? Потрібна ти.
Може, запроси Гільду сюди? Їй тут завжди раді.
Запрошувала. Їй кілька тижнів не вийде вирватися з Лондона.
Я радий, що вона може приїхати.
Я піду пройдуся.
Нащо? Можемо послати місіс Воррен по все, що тобі треба.
Нічого мені не треба, Кліффорде. Я просто хочу прогулятися.
Добре, люба.
-Як хочеш. -Боже.
Привіт.
Флоссі, іди сюди, дівчинко.
Ходімо.
Молодчина.
Я пішла далі вниз
і знайшла струмок, що тече в лісі.
Здається, я знаю, де це. Напевно, більше мені туди не потрапити.
Чого ти, щось придумаємо, якщо захочеш.
-Так. -Можливо.
Ось так.
-Готовий? -Так.
Добре.
Усе гаразд.
-Нормально? -Так.
-Не хочу, щоб ти мене впустила. -Я тебе не впущу.
Слухай, просто…
Ось так.
Так. Отак добре. Дай я сам сяду.
Дякую.
-Ну от. -Бачиш, і моя допомога не знадобилася.
-Часом ти, мабуть, ненавидиш мене за це. -Ні.
Я б зрозумів.
Бувають дні, коли я шкодую, що повернувся.
Кліффорде.
Не кажи так.
Без тебе я пропав би. Ти ж знаєш.
Відчинімо вікна, впустімо свіже повітря.
Ще не бачила такого ясного неба.
У повітрі нема диму. Шахти на Перше травня не працюють.
Ти б сходила в Тевершел.
Подивилася б на ярмарок. Це можна.
Тільки повернися до чаювання.
Так, може, й піду.
-Добридень. -Раді бачити, леді Чаттерлей.
Рада знайомству, леді Чаттерлей.
Як це мило.
Дякую.
Веселого Першотравня, міледі.
І вам.
Хто це? Яка вона гарненька.
-Це моя Джозефіна. -Привіт, Джозефіно.
Привітайся з леді Чаттерлей.
Я сьогодні, схоже, на всіх так дію.
Я місіс Флінт. Учителька у місцевій школі.
А я Конні. Дуже приємно.
Мій чоловік орендує ферму Мергей у вашому маєтку.
-Ферму Мергей? -Вона недалеко від вас.
Пліч-о-пліч б'ємося ми завжди. Що більше нас, то швидше край.
Головне нам — бути разом.
Що це було?
Шахтарі. Знову вийшли протестувати.
-Знову? -Не чіпай його!
Це… часто стається?
Вони, певно, з якоїсь іншої шахти.
Бо якби так марширували своїм селом, їх би позвільняли.
Тобто наші шахтарі з Тевершела протестують в інших селах?
Хіба я знаю?
Може, я і вчу їхніх дітей,
але між дружинами шахтарів я чужа.
Тоді нас уже двоє.
-Добрий день, леді Чаттерлей. -Добрий.
Приходьте якось у Мергей.
-Ми будемо вам раді. -Залюбки.
Дякую.
Куди ми йдемо?
Ти ж хотіла, щоб я погуляв із тобою.
Я придумав, що хочу тобі показати.
Навряд чи твоє крісло таке витримає.
Меллорзе. Може, ви допоможете нам зрушити це крісло?
Звісно, сер.
Конні, ти знайома з Меллорзом, новим лісником?
Сидіти, Флосс.
Вона дуже приязна.
Ну що ж.
Ви бували в Реґбі, містере Меллорз?
Я там виріс, ваша світлосте.
Вам допомогти?
Меллорз здатен штовхати і сам. Ось так.
Ну от.
Щось іще, сер?
Більше нічого. Гарного дня.
Це було люб'язно з вашого боку. Сподіваюся, крісло не надто важке.
Ні, неважке.
Гарного дня, ваша світлосте.
Малим я просиджував тут годинами. Найкращий краєвид у цих краях.
Я хочу відновити ці ліси.
Якщо таке не зберігати, Англії не лишиться.
Жити як зараз стане неможливо, що казати про наші жертви.
Тут, як ніде, я особливо жалкую, що не маю сина.
Шкода, що в нас не буде сина.
Я майже згоден, щоб ти народила від іншого.
Ти жартуєш?
-А чому ні? -Чому ні? Бо…
Бо ми одружені.
Я вийшла за тебе, Кліффорде.
Нащо таке взагалі пропонувати?
Ти ж казала, що дуже хочеш дитину.
Так отримала б дитину, яку любиш, було б заняття.
Усі вважають, що я здатний мати дітей.
Якби ми виростили його в Реґбі, він був би наш.
Ти зараз серйозно?
Звичайно, я не хотів би, щоб ти віддавалася йому повністю,
але механічний статевий акт — ніщо проти життя, прожитого разом.
Якщо контролюватимеш емоції,
це можна обставити, як візит до дантиста.
Візит до…
І тобі байдуже, від кого я народжу?
Я довіряю твоєму чуттю. Ти не підпустиш до себе не ту людину.
Він повинен уміти мовчати. На кону ім'я Чаттерлеїв.
І я маю сказати тобі, хто він?
Мені краще не знати.
Спадкоємець настільки тобі важливий?
Він важливий для багатьох місцевих.
Я знаю, ти можеш зробити це для них і для Чаттерлеїв.
Ти ж зі мною згодна?
Я піду вперед.
Добре.
У Лондоні тільки й розмов про вашу книгу. Чудова робота.
Правда?
Я хотів написати щось особливе.
Не просто популярне, а дійсно щось першокласне.
Весь колектив по всьому північному сходу
тримає їх разом, щоб у них точно було…
Вибачте. Дозвольте я відійду. На секунду.
Так.
Думаєте, вони тут вирішили проблеми світу?
Вони точно так вважають.
Шкода, що до ранку забудуть усі рішення.
Ви ж письменник. Може, варто записувати.
Навряд чи мене приймуть у те коло пияків.
Не журіться. Я теж чужа в цьому світі.
-Але ви в ньому виросли, хіба ні? -Аж ніяк. Мій батько — художник.
Тож я росла в орендованих будинках
і щоранку прокидалася від запаху скипидару.
Схоже на стиль життя богеми.
Мабуть, бувають дні, коли вам не хочеться бути леді.
Уранці я поїду додому. Якщо пощастить, він запросить мене знову.
Це ми востаннє запросили того ірландського драматурга.
Мікаеліса?
Він добре пише, вміє вдягатися,
але манери в нього, як у дублінського пацюка.
Може, тому що знає, що він тут доти, доки вважається корисним.
Усі ми знаємо, хто ми.
З'їж щось. Ти дуже схудла.
Я погано почуваюся.
Мені стало погано після нашої розмови.
Кліффорде.
Ось, дивіться!
Моє фото надрукували в газеті.
«Новела Чаттерлея привернула увагу
гумористичним аналізом людей і їхніх мотивів,
хоча його погляди на сучасне суспільство не назвеш молодіжними і грайливими,
радше дивно старими й непристойно пихатими».
-Кліффорде, не читай. -«Дивовижний прояв порожнечі».
Це лише один відгук.
Але вони мають рацію.
Вони бачать мене наскрізь.
Це все пусте.
Дім, кохання, секс, шлюб, дружба — все це.
Ти ж несерйозно.
По-моєму, серйозно.
Так. Увесь сенс життя —
якось змиритися з великою порожнечею життя.
Я піду вдягнуся.
Конні. Конні, це я.
Боже мій, ти приїхала.
-Що сталося? -Я…
Що таке?
Розкажи, що сталося.
Що це ти робиш?
Що це?
Я просто… Я хотіла змін і…
Ти хвора.
-Ні, я здорова. -За тобою тут що, не дивляться?
Дивляться.
Я так втомилася від їхнього нагляду.
Від них нема де дітися. Це… Я так втомилася.
Нічого.
Дякую.
ЛІТЕРАТУРА. НОВИНИ. ДЕБЮТ ЛОРДА ЧАТТЕРЛЕЯ
Конні хвора, Кліффорде.
Думаєш?
Вона знесилена. Глянь, як вона схудла.
Боюся, напівцнотливе життя не для неї.
Це крісло теж не для мене, Гільдо.
Що ти пропонуєш? Знайти їй іншого німецького солдата?
Їй треба до лікаря. У вас тут є лікар, якого можна викликати?
Я дізнаюся.
Ні. Я відвезу її до лікаря, якому ми віримо.
А тим часом
ти маєш найняти людину, щоб тебе доглядала.
-Я даю собі раду, дякую. -Я хвилююся не за тебе.
Хто піклується про неї, поки вона дбає про тебе?
-Ми з Конні це обговоримо. -Ми з Конні вже обговорили.
Думаю, ти знаєш цю жінку.
Місіс Болтон. Доглядала тебе в дитинстві.
Конні більше не буде тобі доглядачкою.
Ми дуже вдячні, що ви змогли прийти. Надзвичайно.
Серу Кліффорду, мабуть, важко,
він стільки страждав, та й вам теж важко.
Думаєш, що знаєш, яким буде життя, і в одну мить його не стає.
Ми з моїм Тедом прожили лише три роки, а тоді він загинув у шахті.
Я не знала. Дуже шкода.
Не зважайте.
Ви виконуйте приписи лікаря, а догляд за сером Кліффордом довірте мені.
Кліффорде. Це місіс Болтон.
Я пам'ятаю місіс Болтон.
-Усі задоволені? -Поки що.
Я вертаюся в Лондон, а Конні йде на гарну, довгу прогулянку.
Добре. Безпечно доїхати.
Конні, ти не зможеш зайти до лісника?
Спитай, чи почали нестися нові фазани.
Звичайно.
Леді Чаттерлей.
-Серу Кліффорду треба помогти? -Ні. Він прислав.
-Вибачте за вторгнення. -Нема за що.
Хочете зайти?
-Вибачте. Я не вдягнений для гостей. -Ні. Нічого.
Я просто хотіла…
Сер Кліффорд питав, чи почали нестися нові фазани.
Так. Авжеж, міледі. Почали.
За кілька тижнів буде повно пташенят.
Яка чудова хатинка. Ви тут самі живете?
Зовсім сам, міледі.
Читаєте Джеймса Джойса?
Цю було важко знайти.
Багато читаєте?
Як і годиться такому відлюднику, як я.
Та все ж.
Тут, мабуть, буває страшенно тихо.
Ні, компанію мені складає Флоссі.
Що ж, я скажу Кліффорду.
Про фазанів.
І дякую вам.
-Я вас проведу. -Добре.
Вибачте.
Які гарні квіти.
Нарвіть трохи собі.
-Ні, не можна. -Чому?
Вони ж ваші.
-Упевнені? -Так, рвіть досхочу.
Що ж, гарного дня.
Місіс Флінт. Я принесла вам квіти.
-Які гарні! Як уважно з вашого боку! -То пусте.
Я принесу вазу. Ходімо, сідайте.
Це все росте в полях біля хатини лісника. Скрізь.
Ось, це вам.
Цікавий чоловік, правда, той лісник?
Спершу здається грубуватим, але потім…
Старші вчителі досі згадують, якою розумною дитиною був Олівер Меллорз.
Не дивно, що він повернувся додому лейтенантом.
Але тепер він живе там? Сам?
Він був одруженим.
Але його дружина, Берта,
гуляла з іншими весь час, доки його не було.
Це було жахливо. Усі про це знали.
То вони розлучилися?
Не так, як слід було б.
Але Берта Коутс ніколи не поводилася, як слід.
Вона живе з іншим чоловіком в Стекс Ґейті.
Його звати Нед, здається.
Мабуть, містер Меллорз був би радий забути про них назавжди.
Це Венді.
Привіт, Венді.
Яка красуня.
На шахті стався вибух,
коли Теду було лише 28.
Компанія примудрилася звинуватити його самого.
Він тікав, а мав би лягти там.
Хоча компенсація становила лише 300 фунтів.
За це я їм ніколи не пробачу.
Що вони обізвали Теда боягузом.
Але він не був боягузом, місіс Болтон.
Просто намагався вижити.
Варто б доручити це Лілі.
Ви його доглядачка, а не слуга.
Ні, я не проти. Заклопотаним нема коли сумувати.
Ось і дзвоник. Мушу йти.
А я думаю: що за стукіт?
Готую курятники для нових пташенят.
У цій хатині є стілець?
Заходьте.
Дякую.
Я затоплю для вас грубку, міледі.
-Ні, не варто клопоту. -Я наполягаю.
Трохи зігрієтеся.
-Добре? -Дякую.
Я й не знала, що тут є ця хатина.
Мало хто знає.
За це я її й люблю.
Вона на замку, коли ви не тут?
Іноді, міледі.
Можна мені ключ?
Хочете ключ?
Думаю, я часом хотіла б тут посидіти.
Я й не знаю, чи є другий ключ.
Тоді попрошу, хай зроблять.
Та й довго ж ти гуляєш.
Вибач. Я спізнилася?
Попросив би місіс Болтон заварити чай.
Не її справа зі мною чаювати.
Не пригадую, щоб у наших шлюбних обітницях ішлося про чай.
Не знаєш, чи є другий ключ до хатини, де вирощують фазанів?
Є. Можливо, в кабінеті. А що?
Мені вона сподобалася. Може, читатиму там книгу.
Книги того ірландця-дегенерата?
Ти про Джеймса Джойса?
Чув, наступну заборонять через непристойність.
От шкода. А я так надіялася її почитати.
Меллорз був у хатині?
-Він був не радий вторгненню. -Що казав?
Нічого. По ньому було видно.
Не схвалює, що я вільно блукаю угіддями.
Так буває, коли лейтенант знову стає лісником.
Чого чекати, якщо дати чоловіку
чин й відчуття важливості, а тоді все забрати?
Люба Гільдо,
сподіваюся, в Лондоні не йшов дощ цілий тиждень.
Бо тут ішов.
Дотепер я мала змогу досхочу гуляти й вивчати угіддя.
Але більшу частину минулого тижня я провела в будинку,
хоча душа рвалася назовні.
Зараз я пишу зі знайденої мною хатинки.
Таємного місця, де можна ховатися від усього світу.
Тут буваю лише я і ще одна людина.
Не хвилюйтеся. Я вже йду. Просто сховалася від дощу.
Ось.
Я лишатиму його тут, доки не зроблю іншого.
Який ти. Певно, володар маєтку.
Це досить проста гра.
Починаємо з колоди в 32 карти, від сімок до тузів…
Він помер швидко, йому було 83 роки.
-Там пташенята вже вилуплюються. -Добре.
Це Мадрид. Послухай.
…попри докази федералів.
Що там кажуть?
Чорт!
Я загубив сигнал.
Прокляття!
Ну, а молодь…
Кажуть, більшість виїхала з Тевершела, бо вугілля стало обмаль.
Ще трохи, і містечку кінець.
Кінець? Вони справді це кажуть?
Місіс Болтон, сходите на шахту?
-Хай містер Лінлі прийде на вечерю. -Добре, сер. Обов'язково.
Хотіла б я бути з тобою у Венеції,
але Кліффорд каже, що без мене не дасть собі ради.
Принаймні поки що.
Але наступного разу поїду, обіцяю.
З любов'ю, твоя сестра Конні.
Із ростом прибутків
це має втримати їх у справі на невизначений термін.
-Можна й модернізувати. Чому ні? -Кліффорде, ти досі пишеш?
Літературному світу я не потрібен.
А шахта — корабель, що тоне. Її врятує лише справжній капітан.
А ти не думав, що життя в шахтарів невеселе?
Може, допоможеш їм рухатися далі?
До чого? До жебрацтва?
«Допоможеш їм жити далі». Говориш, як жінка.
А ти — як чоловік.
Містере Лінлі, скільки б коштувало,
приблизно, збудувати хімічний цех?
Для початку, я б сказав, фунтів 500–700.
Ясно, що в межах цієї суми треба враховувати…
Хочу глянути на пташенят.
Скільки в нас уже?
-Вісімнадцять. -Вісімнадцять.
Можна одне погладити?
Так, звісно.
А як воно мене клюне?
Клюньте його теж.
Треба просто…
Ось так. Обережно.
-Воно тремтить. -Ви тремтите ще більше за нього.
Отак.
Міледі?
Ось…
Давайте ви на хвильку сядете отам?
-Пробачте. -Нічого.
Вибачте.
То он як справи?
Не плачте.
Сідайте ближче до груби.
-Принесу ще дров. -Добре.
Будь ласка, не йди.
Я проведу вас назад.
З вами все добре, міледі?
А з тобою?
Я, мабуть, піду далі сама.
До побачення.
До побачення, міледі.
Ось ви де, міледі. Я думала, ви заблукали.
Ні, у мене все добре.
Нащо ви замкнули двері? Я ходила дивитися пташенят.
Вибачте.
Кліффорд не в гуморі? Я не попрощалася з гостями.
Він нічого не казав. І досі з містером Лінлі.
То він не помітив моєї відсутності?
Міледі, ви ж знаєте сера Кліффорда.
Добраніч.
Ні. Воно дуже схоже на інше обладнання.
-На добраніч, Кон. -На добраніч.
Я тебе чекаю.
Не думаєте, що люди щось запідозрять,
якщо будете ходити сюди?
Уявіть, яке це для вас приниження — бути з лісником вашого чоловіка.
Ти боїшся?
З біса боюся.
З біса боюся, так.
Не того, що подумають про мене, міледі.
Та якщо ви колись пошкодуєте про те, чим ми з вами…
Давай швиденько.
-Ти потрібна мені. -Що тобі треба?
Оце.
Я ненадовго.
Хтось помітить.
Поглянь на мене.
Мені треба йти.
Тобі досі здається, що ми незнайомці?
Перепрошую?
Тобі здається, що ми незнайомці?
Не такі незнайомці, як усі інші.
Приходь завтра в хатину.
Якщо зможу.
На добраніч.
На добраніч, ваша світлосте.
-Олівере? -Так?
Якщо в нас вийде виробляти паливо тут, то…
Конні?
Конні, з тобою все гаразд?
-Знову нездоровиться? -Ні, аж ніяк. Вибач. Що ти казав?
Знаю, останнім часом я тільки й говорю про шахту.
Але Тевершел належить мені.
Одного дня належатиме спадкоємцю.
Шахті потрібна наша допомога.
Ми повинні модернізуватися.
Ми з тобою.
Моя люба сестро, я довго думала про твої слова на весіллі.
Що я надто легко відкриваю серце.
До війни, можливо, так і було,
але не після неї.
Зараз я відчула, як моє серце відкривається знову.
Попри всі перестороги.
-І запевняю тебе, це дається мені нелегко. -Поглянь на мене.
Поглянь на мене.
Леді Чаттерлей.
-Ваша книга! -Та не треба. Дякую.
Ось так їздить фермер
-Вона ідеальна. -Це тільки з виду.
Скільки ми через неї ночей недоспали!
Але воно того варте.
Ми дуже раді, що ти в нас є, правда, Джозефіно?
Правду я кажу?
Ми з Кліффордом теж плануємо дитину.
Чесно?
У нього не діють ноги,
але це не заважає мати дітей.
Це ж чудово, правда?
Джозефіна б хотіла товариша в іграх.
Адже так?
А оскільки я мати, то рекомендую це з усіх сил.
Я вам збрехала.
Вона ідеальна.
-Що тут робить лісник? -Бере свіже молоко.
-Добридень, містере Меллорз. -Місіс Флінт.
Леді Чаттерлей.
-Ви за нею наглянете? -Звісно.
Джозефіно, привіт.
Ану, малечо, що в тебе є?
Ти обіцяла прийти у хатину.
Я казала «спробую».
Пізніше прийдеш?
Що це таке?
Що це таке, га?
Ось, прошу.
Дякую.
-Мені пора. -Добре.
Рада була зустрічі, Джозефіно.
-Провести вас додому? -Ні. Ні, нема потреби.
-Була рада зустрічі, місіс Флінт. Прийду. -Приходьте.
Ще раз дякую. На все добре.
Покажи «па-па».
Па-па.
Агов!
Дала мені відкоша, так?
Ти про що?
Що ти кажеш?
Ти про що?
Ну, у хатину ти не прийшла.
А там відхилилася від мене.
Могла побачити місіс Флінт. Ти здурів?
Тоді ходімо в хатину.
Ні.
Доки дійдемо, буде вже пізно.
Ходімо сюди.
Ходімо.
Що, тут?
Так, міледі.
Прямо тут.
-Не називай мене так. -Ти не хочеш бути леді?
З тобою — ні.
Ти б хотіла від мене жорсткішого ставлення?
Зніми це.
Розстібни мені штани.
Так.
Ляж.
Ні.
Ні, не відвертайся. Дивися на мене.
Хочу, щоб ти мене дрючив.
Щоб я тебе дрючив?
Так.
Ага. Ось так.
Так, Конні.
Того разу ми обоє кінчили одночасно.
Добре, коли так стається.
Дехто проживає все життя, так і не пізнавши цього відчуття.
Правда?
Це що… Гаразд, так. Біс його знає.
Мусиш допомогти мені, Конні. Ось так.
Знаєш, що в тобі є?
Ніжність.
Я не кажу, що ти був чемним.
Досить із мене джентльменів.
-Вони іншої породи. -Як це розуміти?
Мертві.
Їм треба відрізати від себе шматки, які здаються зайвими,
щоб посилати людей у шахти,
цехи чи…
у бій.
Або жити з тим, що накоїли.
Ти не схожий на інших чоловіків.
А ти — на жодну іншу жінку.
Чому?
Ти красуня.
Знаєш, досі я й не усвідомлювала, наскільки була самотньою.
Дякую тобі.
Краще, мабуть, іди.
Пікова десятка.
От я й піймав вас із королем.
Я, Конні…
Я, Олівер…
…беру тебе, Олівере…
…беру тебе, Конні…
…у силі.
…і в свободі.
-І в екстазі. -І в екстазі.
Глибоко там?
Будь ласка.
«Чому я вподобав тебе?»
«Фрукт чорний».
Ваша світлосте, вибачте, що турбую.
-Я побачила світло й… -Нічого, чесно.
Сідайте. Я буду рада компанії.
Дуже рада.
Чому ви досі не спите?
Сер Кліффорд не спить останнім часом.
Я ходжу дивлюся, як він.
Із чоловіком було те саме.
Хай навіть застуду схопить, а я вже ніч не сплю, хвилююся.
Тед.
Певно, сумуєте за ним.
Минуло 25 років,
але знаєте, і досі я часом прокидаюся
в ліжку й думаю: «Його немає поруч».
Хочеться притулитися.
Так.
Неймовірно, правда?
Як когось можна відчути кров'ю.
Авжеж.
І від цього так гірко.
Якби не та шахта, Тед і досі був би живий.
Він ненавидів те підземелля.
Ненавидів, але що було робити? Він був у пастці.
Мабуть, як і всі ми, кожен по-своєму.
Не хотіли одружитися вдруге?
Боже.
-Тед був єдиним? -Так.
Але знаєте, жінка з чоловіком стають рідними душами.
Бо хто ще є в житті?
Діти, звісно, але…
-Вибачте, я щось не подумала. -Ні.
Не страшно. Усе гаразд.
Навіть краще, ніж гаразд.
У нас іще може бути надія.
У вас і сера Кліффорда?
Лікар каже, він видужує.
Тому як знати? Може, в мене ще буде дитина.
Сподіваюся й молюся, щоб так і було.
Принести вам плед?
Ні, не треба, дякую.
Солодких снів. Залиште якісь секрети на наступні розмови.
Добраніч.
Ходімо, дівчинко.
Найкраще надворі.
Виходь.
Ну-ну.
Її світлість ще не встала?
Встала раніше за мене.
То вона вже поснідала.
Так. Пішла на свою прогулянку.
Я й сама рано встала.
Уранці надворі було людно.
-Лісник, наприклад… -Принесете мені свіжі вершки?
-Так, сер. -Дякую.
З появою сера Кліффорда
бідних шахтарів тримають у чорному тілі.
Я думала, ті машини полегшать їм працю.
Це щоб більше заробляти з меншою кількістю людей.
У нього й так повно грошей, куди йому ще?
Бо його жінці треба цяцьки й шовки,
щоб перед нами хизуватися.
Ні, вона не така.
Вона ставиться до прислуги з такою ж повагою, як до лорда чи леді.
Моя Лілі каже про неї те саме.
Тоді вона заслуговує кращої долі. Такий тягар надто важкий.
Виявляється, сер Кліффорд, може, не такий і каліка, як ми думали.
Ноги в нього не відновляться, а от решта — можливо.
Її світлість навіть припустила, що скоро може з'явитися дитинка.
Що?
Ні!
-Це ж чудово. -Ти колись таке чула?
КРЕСЛЕННЯ БУРУ
Надовго їх вистачить?
Якщо вчасно ремонтувати, на цілі покоління.
До речі про це, сер, якщо можна спитати,
чи правдиві чутки,
що надія на спадкоємця в Реґбі досі є?
Ходять чутки?
Так. Усі питають мене, чи я щось про це знаю.
Якщо ці чутки безпідставні, я, звісно, охоче їх спростую.
Зрозуміло.
Що ж…
надія, можливо, ще є.
Здрастуй, Кон.
У мене щойно була
напрочуд цікава зустріч із містером Лінлі.
Ти чула плітки,
що ти подаруєш Реґбі спадкоємця?
Ні.
Це жарт?
Я сподівався, що пророцтво.
Я отримала листа від батька.
Його запросили провести у Венеції липень і серпень,
і він пропонує нам із Гільдою поїхати з ним.
Липень і серпень.
Я можу пробути там менше часу.
Трьох тижнів цілком вистачить на те,
про що ми говорили.
Ти що, вже почала втілювати плани?
Ще ні.
Якщо буду певен, що ти захочеш повернутися до мене?
Звісно, захочу.
Не хочу знати його імені.
І щоб ніхто не знав.
У такому разі, думаю, все має бути добре, правда ж?
Ти знаєш, що дуже дорогий мені.
Адже так?
А ти — мені.
Я маю ненадовго виїхати.
-Куди? -У Венецію.
Із сером Кліффордом?
-Надовго? -Лише на пару місяців.
Але не з Кліффордом.
Він не любить поїздок у своєму стані.
Так. Бідолаха.
-Ти ж не забудеш мене? -Забуду?
Ти ж знаєш, ніхто не забуває.
Питання не в пам'яті.
Слухай,
я сказала Кліффорду, що в мене може бути дитина.
Он як?
Думаю, я вже… при надії.
Олівере?
Що він сказав?
Що він буде радий,
за умови, що дитина вважатиметься його.
І звідки, на думку сера Кліффорда, візьметься ця дитина?
-Я сказала, може, заведу роман у Венеції. -Може. То он ти чого їдеш.
Не задля роману. А щоб створити видимість.
То он чому ти мене хотіла.
Щоб народити дитину.
Звісно, ні, Олівере.
Я не мала планів на тебе, я не планувала нічого такого.
Тоді яким був план, Конні?
Яким був справжній план?
-Яким був план? -Я…
-Я не знаю. -Ти не знаєш?
Тоді чорти б мене взяли, якщо я знаю.
Щоб воно сказилося.
Що ж, як бажає ваша світлість.
Якщо народиш дитину, хай буде серу Кліффорду.
Я нічого не втрачаю.
-Навпаки, маю приємні спогади. -Не кажи так.
Якщо ти мною скористалася, це не вперше мною користуються, адже так?
І навряд чи колись це було так приємно, як зараз.
Хоча, звичайно, надто пишатися нічим.
Я тобою не користувалася, Олівере.
Я до послуг вашої світлості.
Ти забула свою книгу.
Чи ти й нею вже накористувалася?
З новими генераторами ми зможемо скоротити персонал.
-Страйки стануть неможливі. -А як же робітники?
Я нікого не примушую, але й не маю їх наймати.
-Не дивно, що тебе ненавидять. -Це не так.
Вони залежать від мене. Хай будуть вдячні.
Бо вмерли б із голоду, якби про них не думали.
Ти говориш, наче вони стадні тварини.
Не всі.
Час від часу якась особа може відбитися від стада.
Більшістю таких людей керували споконвіку.
І ти можеш ними керувати?
Так, бо мене відповідно виховали й навчили.
Така моя роль у суспільстві, а їхня — служити.
То між нами всіма немає нічого загального, людського?
Усім нам треба їсти й дихати. Але поза тим — ні.
Дійдемо аж до джерела?
-Добридень, містере Меллорз! -Еге ж.
-Чекай, Кліффорде. Я штовхну. -Нащо ця штука, якщо її треба штовхати?
-Ти тільки гірше робиш! -Помовч трохи, добре?
Трикляте одоробло!
Стій, чекай!
Меллорзе.
-Так, сер Кліффорд? -Ви хоч трохи розумієтеся на моторах?
-Боюся, що ні. Зіпсувався? -Певно!
Подивіться, чи нічого не зламалося.
Ну…
Наскільки я бачу, все добре, сер.
Тоді відійдіть.
-Може, я підштовхну. -Ні. Воно само поїде.
Так?
От бачите? Добре.
Ви штовхаєте? Кажу, не треба!
-Інакше воно не поїде. -Дайте йому шанс!
Кліффорде, стеж за гальмом.
-Добре. Нехай. -Кліффорде!
Ясно, я у вашій владі, прокляття.
Схоже, містере Меллорз, крісло доведеться штовхати.
-Ви не проти? -Зовсім ні, сер.
Добре.
Стривайте.
Два, три.
Поїхали.
Ось так.
Господи, чоловіче, та що це з вами?
Хворі легені, сер.
Такий сувенір з війни.
А ти що в біса робиш?
-Я маю допомогти, Кліффорде! -Та господи.
Ти в порядку?
Напевно, іншому кріслу треба замовити нові колеса.
За кого ти себе маєш?
Як можна так ставитися до людини?
До кого? До лісника?
Його теж поранили на війні.
Якби в тому кріслі був він, що б ти з ним зробив?
Твоє порівняння свідчить про поганий смак.
А твій брак звичайного співчуття свідчить про найгірший смак з усіх.
Ти і твій правлячий клас.
Я думала, ти інакший, але де там.
Змушуєш людей гарувати за два фунти на тиждень чи голодувати.
Ти не керуєш, Кліффорде.
Ти цькуєш.
Ну заходь.
Пробач.
Пробач, що завдала болю.
Я хочу тебе не заради дитини, Олівере.
Я просто хочу тебе.
Ясно?
Ясно.
Але Кліффорд має вірити, що я хотіла зберегти сім'ю,
що це була його ідея,
просто все пішло не так.
Щоб він дав мені розлучення, щоб ми були разом,
він має в це вірити.
Я просто хочу бути з тобою.
Якщо цього хочеш ти.
Справа не в бажанні, Конні. Ти знаєш, чого я хочу.
Мені самому ще треба розлучитися з Бертою.
Що сталося з Бертою?
Я пішов на війну, вона гуляла з іншими мужиками.
А тепер не дає мені розлучення.
-А як же її інший чоловік? -Нед?
То дитина-переросток.
Вона ним попихає.
І обоє п'ють. Його посилають сюди вимагати в мене армійську пенсію.
Давай не будемо сваритися.
Пробач.
Може, давай просто їх усіх покинемо?
Поїдемо в Австралію.
Поїдемо кудись…
Куди завгодно.
-Ми втрьох? -Лише наша сім'я.
Ніхто нас не судитиме.
Гадаю, неправильно й гірко приводити на цей світ дитину.
-Ти несерйозно. -Серйозно.
-Ні. -Ні, я про цей наш світ.
За нас я радий.
Я радий, що ти рада.
Але коли думаю про те, що тут, що люди зробили один одному,
що зробили ватажки для своїх так званих братів.
Вони звели їх до чогось нижчого за людей.
Напівтрупи, які думають тільки про гроші.
Живуть, щоб заробляти гроші.
Але не всі ми вільні жити життям, якого хочемо.
Не всі ми можемо робити, як нам…
Конні.
Що ти робиш?
Виходь!
Де вона? Її нема вже кілька годин.
Упевнена, їй не дає прийти дощ.
Мабуть, сховалася в хатині.
-Пошлю Воррена й Беттса, хай її знайдуть. -Ні, не треба.
Тільки розмови підуть.
Я пройдуся до хатини, погляну, чи вона там.
-Що? І покинете мене самого? -Не хвилюйтеся.
Ми скоро повернемося.
-Агов. -Агов.
-Агов, вуйку. -Агов, вуйку.
Я в четвер їду у Венецію.
А тієї ночі я прийду в хатину.
Міледі?
Міледі, ось ви де.
Сер Кліффорд попросив знайти вас. Він боявся, що щось сталося.
Ні. Я ховалася в хатині від дощу.
Місіс Болтон.
Ваша світлість далі може йти сама.
Гарного вечора. І вам теж, ваша світлосте.
Я не дитина. Те, що за мною стежать, — страхітливо.
Ваша світлосте, не кажіть так.
Сер Кліффорд переконаний, що вас ударила блискавка.
Ви не винні. Це дурість з боку Кліффорда хвилюватися.
Ну, тепер ходімо додому.
А про решту я подбаю.
Не було потреби посилати за мною слуг.
Боже, де ти була?
Тебе не було кілька годин, та ще в таку зливу.
-Що ти робила? -А що, як я вирішу не відповідати?
У хатині, розпалила грубу.
-Поглянь на себе. На своє волосся. -Я гола бігала під дощем.
Ти здуріла?
А якби Меллорз побачив, як ти бігаєш без нічого?
Так, а якби й побачив?
Твоя правда, Кліффорде, піду покупаюся.
Конні!
Сестра приїхала!
Гільдо.
-Як же добре тебе бачити. -Давно не бачилися.
Рада тебе бачити.
Ти ж знаєш, що я люблю одну людину?
Я здогадалася з твоїх листів, так.
Я все казала собі, що це пусте, намагалася триматися подалі.
Але я не можу.
Він…
Я справді кохаю його.
І… Я знаю.
І я хочу провести з ним цю ніч. Я обіцяла.
Ти скажеш мені, хто він?
Олівер Меллорз.
Він наш лісник.
Ні, Гільдо. Він чудовий.
Він усе розуміє. І добре вміє виявити ніжність.
Він винятковий, от побачиш.
Я давно сподівалася, що ти когось знайдеш.
-Але слугу Кліффорда? -Я його не покину!
Послухай, що говориш. Це знову, як тоді з тим німчиком.
-Ні! Він геть не такий! -Такий!
Ти плутаєш секс із коханням, а тоді думаєш, що це триватиме,
просто бо ти так хочеш.
Прошу, їдьмо у Венецію, там ти матимеш час обдумати, чого хочеш.
Я знаю, чого я хочу!
-Невже? -Так!
І я побачуся з ним увечері, або не поїду у Венецію. Бо не зможу!
А я ще думала, що ти зрозумієш, як ніхто інший!
До побачення.
-Бувай. -Я чекатиму твоїх листів.
Гарно проведіть час, тоді повертайтеся й збадьоріть нас.
Добре. Бережіть себе.
Олівере.
Це моя сестра Гільда.
-Вітаю. -Гільдо, це Олівер Меллорз.
-Вітаю. -Радий знайомству.
Прошу, сідайте.
Гільдо.
Що я маю казати?
Скажіть, що думаєте.
Прекрасно.
Бігати на злучки в хатині — це одне,
але що буде, коли ви вийдете в світ?
Коли друзі Конні уникатимуть розмов із нею?
Так нечесно.
Бачу, вона мене розкусила.
Що так швидко мене видало? Якісь мої слівця?
Містере Меллорз.
Як ви будете утримувати її, коли втратите роботу?
Ви справді вірите, що можете дати їй шанс на щастя?
Ви питаєте не ту людину.
Я тільки знаю, що мені вона приносить багато щастя.
-Хоч про своє щастя подумали. -Досить!
Ви значно краще за неї розумієте,
як погано це може скінчитися.
Подумайте, наскільки вона вам дорога.
Я заїду по тебе вранці, Конні. Рано.
Не змушуй мене чекати.
-Містере Меллорз. -Гільдо.
Ти пробач. Не треба було її приводити.
Не засмучуйся через неї, прошу.
Вона мене захищає.
І правильно.
Ми не думали далі, ніж завтра, чи не так?
Сер Кліффорд не даватиме розлучення.
І не захоче віддавати нашу дитину.
Я не мав про таке думати, доки не з'явилася ти.
Ходімо нагору.
Так, як же добре.
Авжеж.
Що за кляті ігри, Неде?
Тихо, Меллорзе. Я не сваритися. Мене прислала Берта.
Вона тепер твоя проблема.
А не моя.
Вона так не вважає.
Вона досі твоя дружина і має право на половину твоєї пенсії.
А я маю право на розлучення. Але ж не отримаю його?
Іди до біса.
Добре. Я йду.
Іду.
Він пішов?
Якщо його кінь не здох від галопу.
Будь там, доки не впевнимося.
Що вона собі думає?
Біжи.
Конні.
Та господи, Конні.
Ми завтра їдемо у Венецію. Обов'язково бути такою нещасною?
Здається, я вагітна.
Ясно.
Припускаю, що не від Кліффорда.
Ні.
Хоча він і казав, що був би радий, якби я народила дитину від іншого.
Серйозно?
-Не знаю, чи довго я витримаю. -Нічого.
Що витримаєш?
Що сталося?
Я покохала іншого,
не Кліффорда.
То ти завела коханця.
Що ж, добре.
Я його знаю?
Ні.
Але я думаю, що хочу розлучитися з Кліффордом.
Через почуття до іншого чоловіка.
Що ж,
якщо тебе цікавить моя думка,
пробач, але ти мало що виграєш, якщо порвеш із ним.
Почуття минають.
Ти можеш покохати одного, тоді іншого,
але світ не зупиниться.
А Реґбі стоятиме далі.
Роби як хочеш.
Але не кидай Реґбі.
І Реґбі не покине тебе.
Їдьмо у Венецію, так?
ЦЯ КНИГА НАЛЕЖИТЬ КОНСТАНС РІД
ВІРДЖИНІЯ ВУЛЬФ «ПОДОРОЖ»
Він повернувся додому, думаючи, що кращий за всіх нас.
Розказує усім, що в усіх бідах винна бідолашна Берта,
а тоді не хоче давати їй гроші.
-Позорисько. -І не кажи.
Сьогодні Берта ходила в хатину, намагалася помиритися.
Логічно.
І знайшла в каміні шовкову нічну сорочку.
Не дивно, що він відлюдник. Він ховає там жінку.
Леді Чаттерлей позичила лісникові книгу,
а її звинувачують у… Вибачте, це обурливо.
Звичайно. Я й словом про це не обмовлюся.
Усі про це й говорять. Самі знаєте, плітки.
Сер, ніхто не хоче заводити цю розмову,
але доведеться.
І, звичайно, це цілковита дурня.
Але про вашого лісника поширюються різні плітки.
Що швидше ви його виженете, то краще.
Дякую, що прийшли із цим до мене, Лінлі. Я візьму до уваги.
Алло…
Я хочу подзвонити у Лондон.
Номер леді Чаттерлей.
-Гей, місіс Болтон. -Добридень.
Чув, сер Кліффорд хоче мене бачити.
Звісно, так. Він у кабінеті.
Гаразд, так.
Містере Меллорз.
Я дзвонила її світлості, і вона повертається.
-Коли? -Сьогодні ввечері.
Одразу, як тільки зможе.
Сказала, щоб ви зустрілися в хатині, вирішите, що робити.
Настають…
Настають темні дні, місіс Болтон.
Краще триматися від усього подалі.
Заходьте.
Ви мій слуга,
живете на моїй землі виключно з моєї ласки,
а тепер ваша непристойність стала предметом пліток.
Вам варто закрити роти пліткарям…
Ви знаєте, що ім'я леді Чаттерлей поливають брудом?
ЇЇ ім'ям була підписана книга, знайдена в хатині.
У мене на стінному календарі — королева Марія.
Певно, вона теж у моєму гаремі.
Ваш сарказм недоречний, Меллорзе.
Маєте час до кінця дня,
після цього щоб ноги вашої не було на моїй землі.
-Я зрозуміло висловився? -Дуже.
Тоді піду збирати речі.
Місіс Флінт, перепрошую.
-Маю вкласти Джозефіну спати. -Я знаю про чутки.
Будь ласка. Я не можу. Ми орендуємо ферму в сера Кліффорда.
І орендуватимете.
Ви бачилися з ним тут? Коли він прийшов по молоко?
-А я думала, ви до нас. -Звісно, до вас.
Я знаю, де ви ставили авто між дерев.
-Ні, то було один раз. -Я не хочу знати.
Гарного вечора, леді Чаттерлей.
Що ти робиш?
Куди зібрався?
Олівере.
Тепер уже всі все знають.
Усі про це говорять.
Мене звільнили.
Не можна, щоб тебе тут бачили. Ти маєш бути у Венеції.
-Але ми можемо поїхати разом. Зараз. -Глянь на мене.
Що я можу тобі дати?
Не маю ні роботи, ні дому, ні мети в житті. Нічогісінько.
Не кажи так.
Ти для мене все.
Меллорзе!
Ти маєш забиратися!
Поглянь на мене.
Пообіцяй, що ми будемо жити разом.
-Так. -Пообіцяй.
Так, моя дівчинко.
Коли настане час.
Меллорзе!
Агов, можна я візьму піджак, приятелю, чи…
Я знайду тебе.
Де б ти не була, я знайду тебе.
-Ваша світлосте, вам тут не місце. -Ні, місіс Болтон.
Конні.
Усе це правда.
Нащо ти таке зробила?
-Це була твоя ідея. -Моя ідея? Ні.
Ти чудово знав, чим я займалася.
З правильним чоловіком. Я казав, із правильним!
Олівер Меллорз — краща людина, ніж усі, кого я знала.
Я казав чітко, Конні.
-Ми обговорили правила. -У мене буде його дитина.
У тебе буде…
Ти впевнена?
Але… усі знають.
Ти ж не чекаєш, що тепер я оголошу ту дитину своєю.
Ні, я…
Не чекаю.
Я хочу розлучитися, Кліффорде.
Я тебе кидаю.
Ні, ти не можеш.
Слухай, пробач, що все так вийшло,
але ми обоє знаємо, що цей шлюб
був страшенно нещасливим, уже давно.
Неправда. Для мене — не був.
Ну так.
Бо це ти встановив усі правила.
А я намагалася їх виконувати.
Я старалася підтримувати тебе, як тільки могла.
Але ти нічого не давав у відповідь.
Ні найменшої крихти тепла чи доброти.
Гірше того, ти змусив мене соромитися, що я взагалі цього хотіла.
Я завжди піклувався про тебе, Конні.
Так, піклувався про мене.
Так само, як про свої книжки і своє радіо,
але ніколи так, як мені було треба.
Я кохаю тебе, Конні.
Я кохав тебе тільки так, як умію.
Я давав тобі все, що вмів дати.
Цього замало.
То поговори зі мною, Кон.
Допоможи зрозуміти.
Покажи, як можна довести тобі свої почуття.
Відпусти мене.
Будь ласка.
Відпусти мене.
Іди.
Але знай.
Я ніколи не дам тобі розлучення.
Бо ти порушила своє слово.
Бо ти виставила моє життя тут, у Реґбі, на посміх.
Я більше ніколи не бажаю давати тобі хоч щось.
Не думаю, що колись і давав.
Міледі.
Я не хотіла допитуватися, але я хвилююся за вас.
У мене все гаразд.
Послухайте.
Ви не знаєте, куди пішов Меллорз?
Ні.
Можете попросити своїх подруг, хай скажуть, якщо почують якісь новини?
А чому я питаю? Що сказати?
Бо я кохаю його.
-Так їм і скажіть. -Добре, міледі.
Міледі…
Маю надію, ви знайдете свого джентльмена.
Дякую, місіс Болтон.
Я теж.
То все це правда?
Її світлість кинула сера Кліффорда?
Її світлість просила,
щоб ви передавали всі новини про містера Меллорза.
«Бо я кохаю його», — сказала вона.
Вона пожертвувала заради нього всім.
Своїм титулом, багатством, становищем у суспільстві.
І вона його втратила.
Щоб я не чула проти них жодного кривого слова.
Це історія кохання.
Усе тут втратило свій шарм, тобі не здається?
Що?
Вертаймося в Лондон.
Гаразд.
Я Конні Рід. Схоже, ми незнайомі.
Чудового вечора.
Скільки разів ти прочитала ту сторінку?
Що?
Ну, схоже, він тебе знайшов.
-Боже мій. -Так.
Тобі знову знадобиться моя машина?
Ти будеш вражена, дізнавшись,
що чутки про твій від'їзд із Реґбі дійшли аж до мого маленького села в Шотландії.
Цю історію привіз чоловік, що влаштувався в місцеву шахту.
Він розповідав усім у пабі про леді, яка покохала найманого робітника,
і їй було байдуже, що світ дізнається, бо вона його кохала.
Імена не згадувалися, звісно.
Я був просто «лісником».
А ти — «закоханою леді».
Перепрошую, я шукаю Олівера Меллорза.
Ви його не знаєте?
Чого ж, знаю.
Він на тій дорозі.
Дякую. Щиро вам дякую!
Це була хороша історія, і я задумався,
чи є в неї продовження.
Хлопець, з яким я служив, дав мені роботу на фермі.
Тридцять шилінгів на тиждень і пристойне житло в хатині при дорозі.
Я думав, треба мати мету,
перш ніж впускати у своє життя вас із дитиною.
Не скажу, що знайшов тут на фермі якусь особливу мету,
але дім облаштував.
Я не уявляю, що ти вже пережила і скільки вже принесла в жертву.
Ти пожертвуєш іще більшим, якщо приїдеш жити тут зі мною, але…
Олівере!
…те, що є між нами,
відрізняється від усього, що я знав раніше.
Між нами є вогник. Він палає завжди.
І я став вірити, що не дати йому згаснути —
достатня мета для будь-якого життя.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ Д. Г. ЛОУРЕНСА
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова