Downloaded from YTS.MX
EN KOMISERIE FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tusen takk!
Tusen takk skal dere ha.
Takk for at dere har kommet.
Føles godt å være ute av huset, hva?
Ja!
Jeg har ikke lyst til å snakke om Covid i kveld.
Men jeg skal nevne et part ting.
Jeg har lært et par ting under Covid.
Jeg har lært, av å gå med munnbind overalt
og puste min egen ånde,
at jeg må be alle jeg har snakket med de siste 30 årene, om unnskyldning.
Milde himmel!
Jeg ante ikke at jeg hadde så dårlig ånde.
En dag var jeg i matbutikken,
og jeg liksom: "Har ei ku bæsja på no' innmat?
Hva er det der?"
Og så: "Å nei, det er meg."
Noe annet jeg har lært, spesielt under lockdown,
er at jeg ikke er kvalifisert
til å tilfredsstille min kones samtalebehov.
It takes a village, som det heter.
Og jeg er kun én mann.
Jeg elsker den søte, lille kona mi,
men hun er så pratesjuk. Hun kan prate høl i huet på en dompap.
Hun er også en sånn som må bearbeide alt verbalt,
hvilket betyr at hver gang hun har en tanke eller får en idé,
så må hun si det høyt.
Så hver morgen under lockdown
sto jeg opp, lagde meg litt kaffe,
og når jeg snudde meg, var hun der.
Hver morgen var det:
"Hvor skal vi dra når pandemien er over?
Jeg må ut at huset. Apropos utenfor huset,
du vil ikke tro hva jeg har funnet ut om de nye nedi gata.
Jeg sa jo at den dama så rar ut.
Ei pære har gått på kjøkkenet. Jeg kan ikke lage mat i mørket,
så vil du spise, bør du finne fram gardintrappa.
Hvorfor er det så varmt her? Jeg koker over snart.
Robin sa det ikke er dopapir å oppdrive, folk hamstrer det.
Det burde finnes en hurtigkø i helvete for dem som hamstrer dopapir.
Jeg så nettopp rumpa mi i speilet. Hvorfor har du ikke sagt noe?
Den er brei som ei låvedør.
Ikke rart jeg dulter borti ting.
Jeg hadde en kjempesnål drøm i natt.
Jeg drømte at moren din giftet seg med Will Smith,
men det var ikke det snåle.
Det snåle var at de hoppet på trampoline
med brannhjelm på hodet under seremonien.
Hva tror du det betyr?
Hvorfor ser du sånn på meg? Er jeg stygg på håret?
Konsentrer deg, vi må komme på noen
vi kan spleise med fetter Kyle.
Han er helt alene, stakkar, og trenger noen. Apropos trenger,
du må sjekke bilen min, for motorlampa har lyst en stund.
Og med 'med en stund' mener jeg noen måneder. Når jeg kjører,
lukter det brent, og sånn tror jeg ikke det skal være.
Hva om Kyle er homse og ikke har kommet ut av skapet ennå?
Be en bønn for Chip og Jennnifers barnebarn.
Han blir omskåret i dag, og apropos 30 % reduksjon,
det kjedet jeg ønsker meg, er på salg.
Hvis du har lyst, kan du godt kjøpe det til bursdagen min.
Om Kyle er homse, vet du om noen vi kan spleise ham med?
Du jobber jo i showbiz,
og det er mange homser i showbiz.
Du vil nok himle med øynene siden det er lenge til,
men til 4. juli-pikniken neste år,
syns du jeg skal lage potetsalat som i år,
eller skal jeg lage makaronigrateng med fetaost og tomater
som jeg lagde for noen uker siden? Samme for meg hva jeg lager.
Hva er det med boren din for tiden?
Han er blitt så humørsjuk. Jeg vil ikke snakke med ham engang.
Hvorfor lager du renneløkke?
Løsne den løs fra takvifta og kom ned fra senga.
Du roter til alle putene."
Min dag, hver dag, under lockdown.
Det skjedde noe fint under Covid også.
Noe virkelig bra. Jeg ble bestefar for første gang.
Jeg er gladere i den lille gutten enn i noe annet mennesket.
Og datteren min, jeg vet ikke hvordan hun klarte det,
men hun kom seg på Jerry Springer Show,
og vi klarte å finne ut hvem faren er
uten å måtte bruke ett øre av våre egne penger, så…
det var flott.
Jeg tuller.
Vi aner ikke hvem faren er.
En fin ting til som skjedde,
var at min mors klapptelefon endelig gikk i stykker.
Den begivenheten hadde vi ventet vi på i 20 år.
Én måned inn i Covid gikk klapptelefonen i stykker,
så vi kjøpte en iPhone til henne.
Hvis dere hadde spurt meg i kveld: "Jeff,
vil du lære mora di å sende tekstmelding,
eller vil du lære bikkja di å tørke seg i ræva?"
Så hadde jeg nok sagt: "Gi meg dopapiret.
Tror jeg prøver på det."
Å sende tekstmelding har vært litt utfordrende.
Døtrene mine var kjempegira
over at Besta endelig kunne tekste.
Så de tekster henne. En kveld ringer mora mi og sier:
"Hva betyr 'låll'?"
Jeg: "Hva snakker du om?" Hun: "Jordan sendte en tekst,
og på slutten sto det 'låll'."
Jeg: "Hvordan staves det?" Hun: "L-O-L."
"Det er ikke 'låll'. Det er 'Laugh Out Loud'.
Det er sånn ungdom gjør nå. I stedet for å skrive hele ordet
bruker de forbokstaver.
'Idk' betyr 'I don't know'.
'OMG' betyr 'Oh, my gosh'.
Det er sånn de skriver." Noen kvelder senere
får jeg en tekst fra mora mi der det står:
"H, D, S, P, B, S, K, M, K."
"Herregud, mamma har fått slag", tenkte jeg.
Jeg ringte henne og spurte hva hun mente med den teksten.
"Jeg gjør som jentene", sa hun.
"Jeg sa at 'hvis du skal på butikken, så kjøp med ketchup'."
"Så klart. Hvorfor skjønte jeg ikke det?"
Hun elsker virkelig iPhone-en sin,
for den har funksjoner klapptelefonen ikke hadde.
Som dekning.
En kveld ringte hun meg,
og jeg svarte, for jeg hadde ikke noe å gjøre
den neste halvannen timen.
Jeg snakker med mora mi, og i løpet av samtalen nevner hun
at det har vært et par innbrudd i nabolaget.
"Det er jo litt skummelt", sa jeg. "Jeg vet det", sa hun.
"Det er derfor jeg vurderer å skaffe meg bæretillatelse."
Mora mi er 85 år gammel.
Hun har nedsatt syn, hørselen er enda verre,
og hun har balanse som en alkis på vei hjem fra julebord.
Og nå vurderer hun å skaffe seg pistol.
Jeg sa: "Jeg støtter det andre grunnlovstillegget.
Og muligens er jeg overdrevent forsiktig,
men kanskje du ikke burde gå rundt med gønner
hvis du også går med trygghetsalarm."
Skjønt, hun kunne jo sortere kuler i alle pilleglassene sine.
"Du bør tenke nøye gjennom dette", sa jeg.
"Og det bør være lettere å lade den
enn å åpne et syltetøyglass, for ellers kommer du til å slite."
Hun har gikt i fingrene, nemlig.
Så tenkte jeg: "Agenten min kan sikkert skaffe henne reklamejobb."
"Gikta mi var så ille
at jeg nesten ikke greide å få ei kule inn i kammeret.
Men takket være Bufferin kan jeg få kulene til å sprute.
Skjønner'u, bro?"
Jeg la på og sa til kona: "Jeg vet hva mamma skal få til jul.
Jeg skal kjøpe et magnetisk hylster hun kan klaske på gåstolen sin,
og en skuddsikker vest til mannen hennes
som han kan ha på under strikkejakka si,
i tilfelle hun får totalt spader mens hun ser på Wheel of Fortune.
Og det er der vi befinner oss i livet, kona mi og jeg.
Barna ble vokse, og vi fikk dem ut av huset.
Vi tok en kort pust i bakken, og nå oppdrar vi foreldrene våre.
De gikk forbi hverandre i oppkjørselen.
Og vet dere hva? Jeg trodde tenåringer var gærne.
Tenåringer er kjempeenkle i forhold til gamle.
De er spenna gærne!
Jeg hadde bilen på service, og de ringte og sa den var ferdig.
Jeg spurte svigerfar om han kunne gi meg skyss.
På vei til forhandleren måtte han stoppe og fylle bensin.
I løpet av det lille stoppet
fant jeg ut at det er mulig
å vaske hele bilen
med vindusvaskeren på bensinstasjonen.
Jeg vet dette fordi jeg satt i passasjersetet
og så ham gjøre det.
Jeg satt der til fyren ved siden av begynte å filme det,
og da akte jeg meg ned på gulvet,
for jeg ville ikke bli tagget på Instagram.
Han satte seg inn igjen, og jeg sa: "Det er en vaskeautomat rett der borte."
"Vet det", sa han. "Men det koster seks dollar."
Jeg liksom: "Så for å spare seks dollar
ga du avkall på all verdighet, og vasket bilen
med en vindusvasker og det skitneste vannet på hele kloden?"
Jeg pleide å fantasere om å gå ut med ei jente
som var like skitten som vaskevannet på en bensinstasjon.
Han er så sprø.
Han går rundt med buksa dratt helt opp til brystvortene.
Og han snakker om hvordan verden har sporet fullstendig av,
og at alt var mye bedre i gode, gamle dager.
Men når han beskriver hvordan han vokste opp,
var det selvsagt veldig tøft.
"Ingen strøm. Jeg og broren min delte ett par sko.
Vi måtte gå til skolen i halvannen meter snø."
Jeg liksom: "Når var det halvannen meter snø i New Orleans?"
Men jeg skjønner hva han mener med gode, gamle dager.
For når du blir gammel,
har teknologien endret seg hele livet ditt.
Moralen har endret seg.
Samfunnet har endret seg.
Og plutselig lever du i en verden som ikke lenger henger på greip.
Så du lengter tilbake til den verdenen der du hadde peiling på ting.
"Gode, gamle dager", men det var jo ikke perfekt.
Jeg spurte mora mi om det.
Og vet dere, mora mi hadde utedo til hun var 14.
Jeg spurte henne: "Hva gjorde dere om vinteren
hvis dere måtte på do sent på kvelden?"
Hun sa: "Vi brukte bøtte."
Bøttedo eller nattpotte, kalte de det.
De gjorde fra seg i ei bøtte.
Og jeg tenkte:
"Jeg vet hvordan kona mi reagerer på lukten av brokkoligrateng
som har stått i kjøleskapet én dag for lenge.
Jeg vil ikke tenke på hvordan hun ville reagert
på ei bøtte med lort i stua."
Et av uttrykkene for å dø
er jo: "Han sparket bøtta."
Jeg skal vedde for at det er der det kommer fra.
"Beklager, kjære,
men jeg var uheldig og sparket bøtta i stua over ende."
Om alt var perfekt i gode, gamle dager,
hadde ikke fyren som fant opp Viagra vært milliardær.
For når Gud sa du var ferdig med moroa i gode, gamle dager,
begynte du bare med hagearbeid.
Og det eneste du feide over,
var hellegangen mellom rosebuskene.
Takket være Viagra har folk seg til de er i åttiårene.
La det mentale bildet synke inn litt.
En haug med kjøtt, og alt i haugen
ser ut som det burde strykes.
Det er kult at gamlegutta på aldershjem får en halv tablett hver kveld,
bare så de ikke skal falle ut av senga…
Det blir som en slags sykkelstøtte.
Nå for tiden snakker alle om det.
Hvis en mann i gode, gamle dager
prøvde å spille biljard med et tau,
så holdt han det for seg selv.
Nå lager folk det hjemme.
Her om dagen hørte jeg en radio-reklame der en fyr sa
at ved hjelp av hans potensmiddel,
kunne menn prestere seksuelt
i 30, 60, til og med 90 minutter.
Jeg tenkte: "90 minutter?"
Herregud, jeg kan ikke konsentrere meg så lenge.
Etter 20 hadde jeg sagt: "Jeg går og smører meg en blings. Vil du ha en?"
Å eldes med verdighet har da noe for seg.
Jeg savner å være ung, den unge kroppen min.
Jeg ville ikke ha byttet den gamle sjela mi mot den,
men jeg savner den unge kroppen min.
Jeg husker å være barn og å ha energi til overs.
Når var sist gang dere hadde energi til overs?
Når dere var barn, hadde dere så mye energi
at dere ikke bare kunne sitte i en stol og se på TV.
Dere måtte stå på hodet, eller sitte halvt i, halvt utenfor stolen.
I reklamepausen hadde dere brytekamp til programmet begynte igjen.
Men hvis dere kommer hjem til meg nå,
og jeg ser på TV
med rumpa på sofaen og hodet på gulvet,
så ring nødnummeret.
For selv om jeg fortsatt lever,
klarer jeg aldri i verden å komme meg opp i stående for egen maskin.
Jeg hadde en fin barndom.
Jeg drev med all slags idrett, på fritidsklubben.
Foreldrene mine tvang meg ikke til å velge én idrett
fordi de trodde jeg skulle bli proff.
All slags idrett.
Og hvis du skulle få pokal den gangen,
så måtte du komme på førsteplass.
Det var helt sprøtt.
Masse fine minner.
Jeg husker det å gå til legen som barn.
Hvis du var flink og ikke gråt når du fikk sprøyte,
fikk du velge en leke fra skattkista
bak sykesøsterens skrivebord. Husker dere skattkista?
Hvorfor sluttet de med det?
Jeg hadde ikke hatt noe imot å gå til legen
for å sjekke prostataen
om jeg visste at jeg på vei ut fikk se i skattkista
og velge meg ny edderkoppring.
"Den lyser i mørket.
Slå av lyset. Sjekk den her'a."
Jeg husker at jeg som barn lå i bakvinduet i bilen
på hele turen til Florida.
Nå for tiden, grunnet barneseteregler,
må du gå i sjette klasse før du kan se hvor du skal,
i stedet for hvor du har vært.
Noe av det vanskeligste nå for tiden
er at vi må huske passord.
Ingen husker passordene sine, det er så mange av dem.
Da jeg vokste opp, i gode, gamle dager,
måtte jeg bare huske ett passord:
Passordet for å komme inn i det hemmelige klubbhuset vårt i skogen.
Og for et passord!
"Hva er passordet?"
"Pupper."
Det var alt vi tenkte på, så hvorfor ikke bruke det som passord?
Hvert eneste møte vi holdt i klubbhuset,
handlet om det.
En av vennene mine, jeg tror han er i fengsel nå,
hadde en teori om at hvis himmelen var et perfekt sted,
så hadde det bare vært en diger eng med nakne pupper,
og du ville få lov til å ta av deg skoene og løpe litt rundt.
Jeg husker at jeg tenkte: "Jeg skal begynne å gå i kirken."
Skolene er nok bedre nå.
De tester deg for å se om du har lærevansker,
og er du evnerik, får du gå i spesialklasse.
I gamle dager spilte det ingen rolle om du var et geni
eller suttet på fargestifter. Alle gikk i samme klasse.
Og de tenkte overhodet ikke over hva de lærte oss.
Nest siste år på high school
viet de et helt semester i engelsk til dikt.
Hva skulle liksom arbeiderklassebarna fra feil side av by'n med dikt?
Gubben er en latsabb Han hjelper aldri til
Katta spiser småspurv Og bæsjer hvor den vil
Jeg har fire unger Det er et svare strev
Så ikke spør meg hvorfor Jeg ofte røyker rev
Nå begynner de med seksualundervisning i femteklasse.
Ingen lærte meg noe om sex i gode, gamle dager.
Foreldrene min sa ikke noe. Skolen lærte meg ikke noe.
Alt jeg lærte om sex, måtte jeg finne ut av selv.
Da jeg var elleve, hadde vi en onkel som drev med kaninoppdrett.
En helg var vi på gården hans,
og han tok oss med i skuret der han holdt kaninene.
Hannene var i et bur på den ene siden,
og hunnene i et på den andre. Han åpnet buret til hannene,
tok en i nakkeskinnet og slapp ham ned i buret til hunnene.
Hannkaninen hoppet opp på ryggen til en hunn
og dundra på som et trykkluftbor
i cirka fem sekunder.
Så falt han av og landet på ryggen.
Og alle lo, bortsett fra jeg.
For jeg tenkte: "Herregud, jeg vet ikke om jeg vil greie å gjøre det så fort."
Det viste seg jeg ikke hadde noe å bekymre meg for.
Vet dere… Det som sannsynligvis har forandret mest
siden gode, gamle dager,
er denne.
Denne lille dingsen her.
Denne dingsen har forandret verden.
Nå har alle på hele kloden en sånn i hånda hele døgnet.
Selv om du lever i den tredje verden.
Du sulter kanskje, men du har mobil.
I gode, gamle dager delte hele familien min én telefon.
Den var koblet fast til kjøkkenveggen.
Den fantes i fire farger:
Sort, hvit, oker og avokadogrønn.
Vi hadde en avokadogrønn en,
og foreldrene min spanderte faktisk på seg ekstra lang ledning.
Og telefonselskapet var ikke gjerrige med den ekstra lange ledningen.
Telefonledningen vår var en halv kilometer lang.
Mora mi kunne gå ned oppkjørselen for å se i postkassa
uten å slutte å snakke med søsteren sin.
Fordi hele familien hadde én telefon,
fikk du aldri være alene hvis det var til deg.
Du lærte noen triks, som å dra ledningen ut i gangen,
eller sitte på spiskammerset og snakke med kjæresten din
mens søsknene dine lagde kysselyder like ved.
Men fordi du strakte den så langt…
Husker noen av dere ulempen med ekstra lang ledning?
Ja, den viklet seg alltid sammen.
Som tangatrusa til tante Judy etter en kickboksingtime.
Når den var strukket ut, var den nesten et dødelig våpen.
Mora mi snakket ofte i telefonen mens hun lagde mat, på motsatt side.
En kveld gjør nettopp hun det.
Jeg leker med broren min, løper etter ham.
Vi stormer inn på kjøkkenet, men han ser ikke ledningen
og får den rett her.
Beina hans fløy opp,
og bakhodet gikk i gulvet som truser på bryllupsnatta.
Mora mi slutter hverken å snakke eller å lage mat. Hun…
Jeg snakker i telefonen.
På den annen side…
I gode, gamle dager var det spennende når noen ringte.
Vi løp om kapp for å ta telefonen.
For man ante ikke hvem det var.
Det kunne være bestemora di eller presidenten.
Man visste ikke før man svarte.
Men nå har anrops-ID ødelagt gleden ved å ta telefonen.
Når telefonen ringer nå…
"Ikke faen. Det gidder jeg ikke."
"Det der har ingen tid til."
Fordi vi putter telefonen i lomma eller veska,
gnisser den alltid mot noe,
og så ringer vi folk vi ikke mente å ringe ved et uhell.
Det kalles å lommeringe.
Og nå skal jeg se om dere er et ærlig publikum.
Hvor mange av dere hører bedre etter når noen lommeringer,
enn under en faktisk telefonsamtale?
Hvis noen lommeringer meg,
kan jeg godt høre på i 20 minutter.
Kompisen min, Purdie, er møbelsnekker.
Han putter alltid mobilen i lomma foran på jeansen,
så han lommeringer støtt.
En kveld lommeringte han meg. Jeg var ikke opptatt med noe,
så jeg ble sittende og høre på at han rusla rundt.
Etter cirka ti minutter
hører jeg en dør som åpnes og et lokk som løftes,
og så begynner han å tisse.
Som det modne mennesket jeg er, hopper jeg opp av stolen,
løper inn på kjøkkenet til kona og sier: "Purdie tisser!"
Vi satte ham på høyttaler, og så sto kona mi og jeg der
og hørte på at kompisen min urinerte.
"Herregud, jeg håper han fjerter helt på slutten."
Hva feiler det oss?
Og dette er fascinerende.
Den greia vi festet til veggen på kjøkkenet,
var bare en telefon. Denne er alt.
Denne er alt vi pleide å få tak i andre steder.
Folk pleide å sitte oppe for å se kveldsnyhetene,
så de fikk med seg sportsresultater og værvarselet.
Nå har man oppdatert radar, værvarselet for de neste to ukene.
Og man har alle sportresultatene.
Denne greia er flybillett, Bibel,
lommelykt og kartotek.
Den er musikkbibliotek og spillehall.
Den er et kamera i verdensklasse.
Yngre mennesker vet ikke dette. Et kamera pleide å være en egen ting,
og man måtte kjøpe film og sette den i.
Man tok 24 bilder uten å ane om de var gode, dårlige eller uskarpe.
Og så, når man hadde tatt alle 24, tok man filmen ut,
dro til fotobutikken, ga den til dem,
og så fremkalte de den.
Og så, etter at alle som jobbet der
hadde hatt mulighet til å se på bildene dine,
ringte de deg, og så dro du og hentet dem.
Og du visste at de hadde sett på dem… "Når var dere i Grand Canyon?"
"Din forbaska snik."
Men på den tiden var bilder dyrebare.
Selv om de var uskarpe eller noen manglet hode, satte man dem i et album,
for de var eneste bevis på at du hadde vært et sted.
Tar man et bilde nå, og noe er galt med det,
sletter man det og tar et nytt.
Så bilder er ikke lenger dyrebare. Vi tar bilde av alt mulig.
Døtrene mine tar bilde av maten sin.
Når vi spiser ute og kelneren kommer med maten,
sier de: "Vent litt. Kameraet får spise først."
De tar bilde av maten sin og sender det til venner.
Jeg liksom: "Spiste man noe godt da jeg var liten,
måtte andre rett og slett tro deg."
Denne greia er fantastisk. Blir den borte, kan den finne seg selv.
Folk flest trenger Jesus for å gjøre det, men ikke denne luringen.
Den kan faktisk finne deg også.
Og hvem som helst i familien din.
GPS i verdensklasse.
Du kan taste inn hvilket som helst sted i hele verden,
og den fører deg dit.
Og den sier deg på minuttet når du vil ankomme.
Vi hadde ikke GPS i gode, gamle dager. Vi hadde kart.
Vi hadde dem liggende i hanskerommet i bilen.
Ingen likte å brette dem ut,
for man greide ikke å brette dem sammen igjen.
Så vi kjørte oss bort hele tida. Når familien var på ferie,
var den eneste som "rekalkulerte", faren vår.
"Ok, unger, jeg har ombestemt meg.
I stedet for å dra til Disney World skal vi inn i denne jernvarehandelen
og se oss litt rundt. Høres ikke det artig ut?"
Den er helt utrolig. Denne lille greia
er kraftigere enn verdens største datamaskiner i 1980.
All kunnskap i hele verden, i hånda di.
Lurer du på hva en elefant veier, spør mobilen.
Lurer du på hvor høy Tom Cruise er, spør mobilen.
Hvis vi lurte på noe i gode, gamle dager,
måtte vi vente til de gjerrige foreldrene våre ga etter og kjøpte leksikon.
Og her er greia: Du fikk ikke alle bindene på én gang.
Du betalte første avdrag, og så fikk du A-bindet.
Du fortsetter å betale. Etter noen år får du B-bindet.
Det første året kan du si mye intelligent om Antarktis.
Eller axolotler.
Men hvis du måtte levere en oppgave om Zimbabwe,
måtte du gå trinnet om igjen.
For Z-bindet kom ikke før du var i 30-årene.
Å ha all verdens kunnskap
er ikke nødvendigvis så bra, det heller.
Vi er helt besatt av det.
Spesielt når det gjelder medisinske greier.
I god, gamle dager
godtok folk at de hadde noen vondter.
Det var bare en del av å bli gammel.
Men nå, når vi får litt vondt et sted, må vi google det.
Har du hengenegl, googler du det.
"Beste måte å behandle hengenegl?"
"I sjeldne tilfeller kan hengenegl være en indikasjon på
at du har hatt en cerebral blødning."
"Dæven!"
"Hva er i veien, Lloyd?" "Det skal jeg si deg, Connie.
"Jeg visste ikke at jeg hadde en cerebral engang,
og nå har visstnok den pokkers greia begynt å blø."
Man blir vettskremt av medisinske greier på mobilen.
Du trenger ikke lete etter det engang. Jeg så en popup nylig
der det sto: "Smerter i korsryggen kan være en indikasjon
på for tidlig blindhet."
Jeg har jo vondt i korsryggen.
Jeg trodde det var fordi jeg hjalp kona med å flytte på møblene.
Hvorfor flytta jeg på den sofaen? Nå kommer jeg til å krasje i den.
Jeg må bestille førerhund på nettet mens jeg ennå finner laptopen.
Denne greia er en TV. Du trenger aldri gå glipp av en kamp.
Hvor mange av karene har vært i bryllup med mobilen i fanget, lyden av,
og sett fotballkamp?
Så er det porno. Du trenger ikke lete etter det engang.
Det er så mye porno i den, at den leter etter deg.
For en stund siden lette kona og jeg etter et sted å spise.
Jeg skrev: "Deilig italiensk i nærheten." Og jeg…
Mamma mia.
Litt av noen kjøttboller.
I gode, gamle dager
var porno når en venn fant et gammelt Playboy.
Da lurte man det med til klubbhuset i skogen.
Derav passordet.
Og hvis man liker porno, er kanskje gode, gamle dager nå,
for bladet måtte man holde med to hender,
mens mobilen kan man holde med én.
Og mennesker, som har evnen til å forderve
alt som er bra,
har funnet på masse slemme ting man kan gjøre med mobilen.
Folk tar faktisk bilder av kjønnsdelene sine
og sender dem til andre,
hvilket er en fabelaktig idé.
Hva kan vel gå galt med en slik idé?
I gode, gamle dager,
hvis jeg hadde villet sende et bilde av kjønnsdelene mine til kjæresten,
måtte jeg ha funnet frem et ark,
lagt det ytterst på kjøkkenbordet,
ventet til ingen var hjemme,
løpt bort til bordet, dratt ned buksa,
lagt junior på arket,
brukt en blyant til å tegne omrisset.
Så måtte jeg ha hentet fargestifter…
Esken med 64 stykker, for i den var det en som var hudfarget.
…fargelagt den, brettet arket, puttet det i en konvolutt,
skrevet adressen til kjæresten min, satt på frimerke,
gått til en postkasse og lagt det oppi,
så hun tre dager senere kunne ringt meg og spurt:
"Hvorfor har du sendt meg en tegning av tommelen din?"
Liksom ikke den sexy reaksjonen du ønsket deg.
Noe av det jeg savnet mest under Covid,
var dette. Å være på turné. Jeg elsker å reise, kona mi òg.
Da vi forsto at vi ikke kom til å dra noe sted på en stund,
bestilte kona mi masse reisemagasiner.
En kveld sitter jeg hjemme og blar i et av dem,
og jeg fant en artikkel skrevet av en kvinne
som prøver å lære andre kvinner å pakke for en tidagers tur,
og bare bruke en kabinkoffert.
La meg få gjenta: En kvinne
som skal pakke for ti dager
og bare bruke en kabinkoffert.
Jeg tenkte: "Hvilken kvinne snakker hun om?
Barbie?"
Kona mi hadde ikke greid å pakke i kabin- koffert om hun skulle på nudistkoloni.
Nå får man ha med seg kun ett kolli inn på flyet.
Reiser jeg med kona, har hun to,
og jeg har det jeg får plass til i lommene.
Men jeg syntes det var interessant,
nå som alt blir oppfattet som sexisme,
at artikkelen var rettet kun mot kvinner. Hun nevnte ikke menn.
Menn kan pakke i kabinkoffert.
-Hadde du greid det? -Ja.
Jeg òg.
Jeg hadde nok brukt sokker og truser om igjen, men det hadde gått.
For jeg tror de fleste menn pakker som meg.
Jeg åpner klesskapet og tenker: "Jeg skal være borte i tre dager.
Tre dager betyr tre par sokker, tre underbukser, tre skjorter,
en jeans til, i tilfelle jeg søler på denne,
tannbørste, barberhøvel. Ferdig."
Ti sekunders gjennomtenkt pakking.
Sånn pakker jeg.
Men når jeg skal på ferie med kona…
Og la meg si dette før jeg begynner: Jeg elsker å være på ferie med kona,
for hun er mye "vennligere" på ferie enn hun er hjemme.
Det er noe med å ha et nummer på døra som tenner henne.
Samme jenta som gir blaffen i meg hjemme,
når det står et nummer på døra, henger hun opp trapesen
så fort pikkoloen har lukket bak seg.
Elsker å være på ferie med kona.
Det er å komme seg på ferie som er utfordrende,
for kona bruker mer enn ti sekunder på å pakke.
Hun bruker flere dager på å pakke.
For hun har antrekk.
Det finnes ikke én mann her som har et antrekk.
Men kona må sette sammen et antrekk
for hver av dagene vi skal være borte.
Pluss ekstraantrekk, i tilfelle vi drar på en fin restaurant.
Pluss reserveantrekk, i tilfelle noen av de aktive blir skadet.
Dette tar masse tid og er mye jobb.
Så to–tre dager før vi skal reise,
begynner kona å hente klær ut av skapet,
og hun legger dem på senga som papirdukker.
Og så bare glor hun på dem.
Noen ganger roper hun: "Kom og hjelp meg.
Det står mellom disse to antrekkene. Hvilket liker du best?"
"Det til venstre."
"Tuller du?
Hva er galt med det til høyre?"
"Ikkeno'. Jeg bare liker det til venstre."
"Jeg elsker det til høyre."
"Vet du, når jeg tenker over det,
liker jeg det til høyre."
"Det gjør du ikke, det.
Det er bare noe du sier.
Nå vet jeg ikke hva jeg skal gjøre."
"Det vet jeg. Jeg går og hopper foran en buss.
Du kan stå her og glo en stund."
Forskjellen mellom oss
er at når jeg har pakket klærne mine, er jeg ferdig.
Men klærne til kona,
det er bare grunnlaget.
Hennes pakking er som en arkeologisk utgraving. Flere lag.
For når hun har plukket ut alle antrekkene,
må hun begynne å plukke ut smykker
som passer til hvert enkelt antrekk.
Om dere ser på Court TV,
så er det det de kaller utvelgelsesprosessen.
Det neste laget er sko.
Skoene tar lang tid. Hun liker ikke å være adskilt fra dem.
Hun bruker mer tid på å velge ut sko,
enn vi brukte på å velge navn til barna.
Jeg håper ved Gud at hun aldri vil måtte velge mellom skoene og meg.
For jeg ser for meg kirurgen: "Mrs. Foxxworthy, vi kan redde Jeffs liv,
men for å gjøre det
må du kvitte deg med alle skoene dine."
"Han har sagt han vil kremeres.
Jeg kommer til å trenge nye sko til bisettelsen."
Neste lag er elektronikk.
For én gang vi dro på ferie,
var det ikke føner på hotellet.
Så nå pakker kona alltid med seg føner.
Men hun pakker også med seg krølltang og rettetang.
Jeg liksom: "Går ikke det opp i opp?"
Så pakker hun et sminkespeil med lys,
der den ene siden har 12 ganger forstørrelse.
Ingen trenger å se fjeset sitt forstørret 12 ganger.
Forstørret 12 ganger ser en rynke ut som en kabelgrøft,
en hudorm ser ut som et kumlokk,
og hjelpe meg om hun oppdager et hår på haka.
Du får ikke ei jente med deg ut om hun ser noe på haka si
som likner fortøyningstauet på et krigsskip.
Vet dere, jeg har aldri sett fjeset mitt
i speilet med 12 gangers forstørrelse.
Eller, ok da. Et par ganger har jeg kommet ut av dusjen
og stått foran det et øyeblikk.
Buenos dias, Señor Enchilada Grande.
Neste lag er et utelukkende feminint fenomen.
Det er "i tilfelle"-laget.
Hun tar alltid med en liten regnjakke og paraply,
i tilfelle det begynner å regne.
Jeg sier: "Ifølge værvarselet
er sjansen for regn under fem prosent."
"Greit. Hva du skal gjøre hvis det regner, vet ikke jeg."
"Det gjør jeg. Jeg går antagelig inn igjen."
Hun pakker alltid en genser eller lett jakke,
i tilfelle det blir kjølig om kvelden.
Som det jo ofte blir i Orlando i juli.
Gjør noen andres koner dette?
Kona mi putter en sammenleggbar koffert
inni den harde kofferten.
Folk peker på hverandre.
"I tilfelle jeg kjøper noe når vi er der."
Og hvis du liker å gamble,
er oddsen høy for at kona kjøper noe når vi er der.
Jeg har aldri sett inni den sammenleggbare kofferten,
men det finnes sikkert
en enda mindre sammenleggbar koffert inni den.
Kona fyller alltid opp en plastpose med medisiner,
i tilfelle noen blir syke.
En gang opptrådte jeg i Buffalo i februar måned.
Så mye snø. Jeg hadde litt vondt i hodet.
Når jeg går og ser i medisinveska, har vi malariapiller.
Heldigvis slapp jeg unna det store malariautbruddet i Buffalo den vinteren.
Jeg sier: "Jeg er så glad i deg.
Her begynner pakkingen din å komme ut av kontroll."
Sist vi skulle på ferie, gikk jeg inn på soverommet
og ferska henne mens hun rota rundt i min koffert.
Hun dro ut en tokilos pose med havre. "Hva er dette til?" spurte hun.
"Å, det der", sa jeg.
"Det er bare i tilfelle de to eslene som vil måtte bære bagasjen din,
blir sultne mens vi er borte."
Hun pakker faktisk lite når vi skal fly,
i forhold til når vi skal kjøre bil i ferien.
Skal vi kjøre,
er det et hårfint skille mellom å pakke og flytte.
Kona og døtrene mine tror de har en plikt til
å fylle SUV-en helt opp til taket.
Og måten de pakker bilen på, kan få en voksen mann til å gråte.
De legger en pose med brød og potetgull nederst,
og så legger de tre kofferter oppå.
Jeg liksom: "Om dere vil jeg skal overleve, så la meg gjøre dette."
For å pakke bilen er en kunstform, ikke sant?
Fatter'n lærte meg koffert-Tetris.
Man snurrer dem rundt, legger dem opp ned.
Når han var ferdig,
var det ikke plass til et papirark mellom noe i bilen.
Fatter'n kan få et hus fylt med møbler inn i bagasjerommet på en Buick.
"Hold jekken, gi meg pianoet. Dette skal jeg få til!"
Og i likhet med pappa, når jeg har pakket bilen,
er jeg klar til å dra.
Ikke kona mi.
"Nei, vi kan ikke dra ennå."
"Hvorfor ikke det?"
"Fordi jeg må rydde i huset."
"Gjøre hva for no'?"
"Jeg greier ikke å kose meg
hvis jeg vet jeg kommer hjem til et rotete hus."
"Hvorfor ryddet du ikke for noen dager siden?"
"Fordi jeg måtte pakke."
Hvilket, i et nøtteskall, er grunnen til at menn dør før kvinner.
Vi har lyst.
Vi har vært gift i 36 år.
Kona mi… Takk.
Hun skjønner fortsatt ikke
at mitt hovedmål når vi bruker bilen i ferien,
er å komme dit vi skal
på kortest mulig tid.
Det er det jeg prøver på.
Gjennom årene har jeg lært at konas hovedmål når vi er på bilferie,
er å innta så mye væske
at hun må tisse hvert 15. minutt,
og på den måten sabotere mitt hovedmål.
Og kona må aldri tisse
før vi akkurat har kjørt forbi en avkjørsel.
Da sier hun: "Jeg må så innmari tisse."
Jeg sier: "Du vil få sjansen om sju mil,
for så langt er det til neste avkjørsel."
Hun nekter å tisse mellom avkjørsler.
Alle mannfolk har tissa mellom avkjørsler.
Ingen trengte å lære oss det.
Vi ble født med kunnskapen.
Vi svinger inn til siden, går ut,
og så sjekker vi lufta i det høyre fordekket.
Så enkelt er det, ikke sant?
Og dette kan dere også gjøre, damer.
Jo da, det kan dere. Bytt fra høyre fordekk til høyre bakdekk.
Jeg håper dere har moret dere i kveld.
Vet dere, det er…
Takk.
Jeg er så heldig,
for jeg har fått holde på med dette lenge. Jeg har fått gjøre mye forskjellig,
fra å skrive bøker
til å være vert for Are You Smarter Than A 5th Grader?
Så jeg har aldri kjedet meg.
Hvis jeg ble tvunget til å velge én ting,
hadde jeg uten tvil valgt dette.
Jeg elsker standup, for når jeg gjør det, ser jeg dette.
"Sånn gjør du òg. Du gjør sånn."
Hver kveld tenker jeg:
"Gudskjelov at det ikke bare er min familie."
Ingen av oss har funnet ut av det.
Alle har sprø familier.
Det eneste negative med jobben
er at man er mye på farten alene.
Derfor var Blue Comedy Tour så gøy,
for jeg var sammen med kompisene mine.
Folk sier alltid: "Dere har sikkert masse morsomme historier
fra da dere var på turné sammen." Vi har drøssevis.
Jeg skal ikke fortelle en om de andre,
for de kan ikke fortelle sin side og gjøre det dobbelt så morsomt.
Men jeg skal fortelle
en morsomme historie om meg
som vi kan avslutte kvelden med.
Ikke sommeren 2020, men sommeren 2019,
gjorde jeg mange show med Larry the Cable Guy.
Og om sommeren blir man vant til…
Git-R-Done.
Når man gjør show om sommeren,
blir man vant til å bli varm, for det er
på festivaler eller markeder eller amfiteatre.
Vi hadde show på en musikkfestival i Phoenix.
Den dagen var det 45 grader.
Promotøren godsnakker med oss.
"Kom igjen, det er jo tørr varme."
Jeg sier: "Det er den elektriske stol òg. Det er 45 grader."
En kveld gjorde Larry og jeg showet i sørstatene.
Jeg sier ikke i hvilken by,
for noen er sikkert flinke nok
til å finne opptak fra et sikkerhetskamera på nettet.
Men det var både varmt og fuktig.
Som dere ser, svetter jeg ikke så mye.
Men ti minutter inn i det showet
drypper det av meg. Det drypper fra nesa mi.
Etter 30 minutter ser jeg ut som jeg er i en våt t-skjortekonkurranse.
Som om noen hadde spylt meg med brannslange.
Når showet er ferdig,
går jeg rett til garderoben
og begynner å helle i meg Gatorade og vann.
Før et show spiser vi knapt, for man blir liksom litt treig,
så vi er alltid sultne når showet er ferdig.
Så jeg sitter og heller i meg Gatorade
og hører Larry the Cable Guy nærme seg.
Han stiller seg i døråpningen og sier: "Nå drar vi og spiser."
Det sier Larry veldig ofte.
Og jeg blir som regel med, for det er moro å se Larry spise.
Men når man er overopphetet, har man ikke lyst til noe.
Så jeg sa: "Jeg er overopphetet, kompis.
Tror jeg drar til hotellet og legger meg."
Han liksom: "Tuller du?
Jeg gleder meg skikkelig til du ber meg gjøre noe for deg."
"Er du ni år, eller?
Det er ikke personlig ment. Jeg ble overopphetet."
Jeg setter meg i vanen og blir kjørt til hotellet.
Alle som må reise mye i jobben, lager seg rutiner.
Jeg liker å ha det mørkt, så jeg skrur av lyset.
Og kjølig, så jeg skrur ned termostaten,
men du er i en ny by hver dag,
og alle hotellrom er forskjellige.
Så et av triksene mine er
å alltid skru på lyset på badet og lukke døren,
for da greier jeg i det minste, hvis jeg må opp om natten,
å orientere meg litt i rommet.
Og jeg sover som regel i underbuksa,
men denne natten er den gjennomvåt.
Og jeg har jo fortalt at jeg bare tar med tre, så…
Jeg vil ikke sove i våt underbukse,
så jeg tar den av, legger meg naken og slukner.
Jeg våkner cirka halv to på natta,
og jeg må så innmari tisse.
Menn over 40 skjønner hva jeg mener.
Du må tisse så innmari at du ikke klarer å sovne igjen.
Men du vil ikke våkne heller.
Du vil bare få det overstått og gå og legge deg igjen.
Jeg står opp, øynene mine er halvåpne, jeg ser lyset og går inn.
I det samme døren lukker seg, skjønner jeg
at jeg står i korridoren…
…på et skikkelig fint hotell uten en tråd på kroppen.
Hvis du må våkne kjapt, er dette måten å gjøre det på.
Glem kaffe, dette er mye kjappere.
Så jeg står i korridoren uten klær på.
Jeg er som Matt Damon i Marsboeren: "Løs problemet."
Jeg visste at Larrys rom lå rett over gangen for mitt.
Så jeg løper bort og banker på døra.
Han svarer ikke.
Jeg ser for meg at han kikker i nøkkelhullet og ler.
Mens jeg står og banker, hører jeg heisen plinge.
Jeg tenker: "Enten kommer de mot meg, eller så går de den andre veien."
To koreanske karer går av, de snakker sammen,
og så begynner de å gå rett mot meg.
Jeg liksom: "Hva gjør jeg nå?
Later som ingenting."
Jeg begynner å gå mot dem.
Jeg går rett forbi dem og liksom: "Hei, åssen går det?"
En av dem sa noe,
og jeg håpet det betød: "Jøss, det var jammen imponerende."
Men da jeg slo det opp, fant jeg ut at det betød:
"Så du barten hennes?"
Jeg vet jeg ikke kan ta heisen,
for i heisen er det kamera.
Jeg vil ikke ta heisen, og tenker: "Hva søren skal jeg gjøre?"
Da ser jeg utgang-skiltet over døra, ut til trappehuset.
Jeg tenker: "Kom deg ut av den opplyste korridoren
og inn i trappehuset, så kan du legge en plan."
Mens jeg løper bortover korridoren håper jeg det er en søppelbøtte der,
med en søppelsekk oppi, som jeg kan bruke som solkjole.
Jeg når fram, men det er ingen søppelbøtte der.
Jeg prøver å tenkte på hva jeg kan gjøre,
og så legger jeg merke til et par tomme ølbokser på gulvet.
Og grunnen til at jeg sto opp, var jo for å tisse.
Jeg aner ikke hvor lenge jeg må være i trappehuset.
Jeg er ikke stolt av det,
men jeg tissa i ølboksene og satte dem fra meg igjen.
Jeg har dårlig samvittighet.
For jeg vet at noen vil måtte plukke dem opp og kaste dem.
Men det var Old Milwaukee,
så jeg tenkte de kom til å plukke dem opp og si: "Jepp, Old Milwaukee."
Men dette var som sagt et fint hotell,
så de hadde romservice hele døgnet.
Jeg tenkte at noen kanskje hadde satt et romservice-brett utenfor døra,
og da kunne jeg ta tøyservietten de legger på det
og ha den på meg som en Tarzan-greie, eller noe.
Jeg begynner å gå ned trappen,
stopper i hver etasje
og kikker nedover korridoren etter romservice-brett.
Jeg går ned to–tre etasjer,
og jeg ser ingen romservice-brett,
men jeg ser to pizzaesker utenfor et rom.
For meg ser de ut som en smoking.
Så jeg løper bort og henter pizzaeskene,
tilbake til trappehuset,
og jeg går ned de siste etasjene uten å finne et brett,
men nå har det blitt veldig sent, klokka er to.
I første etasje åpner jeg døra på gløtt,
og jeg kan se nesten hele lobbyen. Den er tom.
Jeg hører ingen som snakker.
Jeg tenker: "Vær tapper i 20 sekunder."
Jeg holder én eske foran og én bak,
og fyker av sted.
Bak skranken står det en dame.
Idet jeg nærmer meg, ser hun opp og…
"Kan jeg hjelpe deg med noe?"
"Ja, det kan du."
Jeg sa: "Jeg har låst meg ute av rommet,
så kan jeg bare få en nøkkel til?"
Hun sier:
"Har du ID?"
"Ja", sa jeg. "Men den ligger i den andre pizzaesken min."
"Nei, jeg har låst meg ute. Jeg har ingenting."
Og hun sa: "Altså…
Jeg blir nok nødt til å ringe en manager."
Så går hun bak en vegg.
Jeg tenker: "Hun ringer ikke en manager, hun ringer politiet."
Men klokka er to, jeg er naken med en pizzaeske foran utstyret,
så hva kan jeg gjøre?
Mens jeg venter
går plutselig dørene til hotellet opp,
og inn kommer Larry the Cable Guy
og turnémanageren vår.
Gudskjelov, tenker jeg. Mine bønner er hørt.
De kommer gående mot meg, og jeg er som sagt naken
og holder en pizzaeske.
Men Larry sier ikke: "Jøss, hva har skjedd?"
Han bare ser fra meg til pizzaesken
og sier: "Sa ikke du at du ikke var sulten?"
"Jeg har sittet i lobbyen og spist pepperoni, naken."
Jeg sa: "Kompis, jeg har låst meg ute av rommet."
Omtrent da kommer dama bak skranken tilbake,
og hun har med seg en sikkerhetsvakt.
Jeg sa: "Larry, du må fortelle henne hvem jeg er,
så gir hun meg nøkkel til rommet mitt."
Han så på meg, så på henne, og sa:
"Jeg han aldri sett ham før i hele mitt liv."
Så gikk han på heisen og tok den opp.
Heldigvis begynte sikkerhetsvakten å gapskratte.
Han kjente oss igjen.
Han er den hyggeligste fyren jeg noen gang har møtt.
Han hentet en nøkkel, tok heisen opp med meg og pizzaesken,
fulgte meg til døren og låste meg inn.
"Vent her", sa jeg og hentet lommeboka, ga ham 100 dollar.
Jeg liksom: "Tusen takk.
Vær så snill å aldri fortelle dette til noen."
Og nå forteller jeg det til dere, helt gratis.
Jeg gikk og tok på meg joggebukse og t-skjorte,
sjekket at jeg hadde romnøkkelen i lomma.
Jeg ventet i cirka ti minutter,
og så gikk jeg og banket på hos Larry.
Når han åpner døra, ler han fremdeles.
Sånn…
Han sa: "Jeg sa jo at jeg gledet meg til
du ba meg gjøre noe for deg."
Jeg sa: "Greit, du tok meg skikkelig. Er vi skuls?"
"Ja, vi er skuls", sa han.
Jeg sa: "Bare for å bevise at jeg ikke er sur,
har jeg tatt med en øl til deg."
Dere har vært fantastiske.
Gud velsigne dere!
Ta vare på hverandre.
Takk for at dere kom, folkens. Dere er best.