Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOVA HUMORISTIČNA SERIJA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvala!
Hvala najljepša!
Hvala vam što ste došli!
Lijepo je izaći iz kuće, je li?
Da!
Večeras ne želim govoriti o COVID-u.
Ali spomenut ću
nekoliko stvari.
Tijekom COVID-a naučio sam nešto.
Prvo, naučio sam,
zbog maske koju sam posvuda nosio
i jer sam udisao svoj dah,
da se moram ispričati svima s kojima sam razgovarao
u posljednjih 30 godina.
Jao meni!
Nisam imao pojma da mi je dah tako loš.
Ozbiljno, jedan dan sam bio u trgovini
i pitao sam se: „Krava se pokakala u hrpi crijeva?
Što je ovo?“
A onda sam se sjetio: „O, ne! To sam ja.“
Naučio sam još nešto, posebno tijekom lockdowna.
Nisam kvalificiran
da ispunim sve konverzacijske potrebe moje žene.
Kao što kažu, zajednica odgaja ljude.
A ja sam samo jedan čovjek.
Svoju dragu ženu volim do ludila,
ali koliko govori! Psi bi pobjegli od hrpe kobasica da je ne slušaju.
Usto i sve verbalno obrađuje, kako se to kaže.
Znači, svaki put kada pomisli nešto ili joj sine neka ideja,
ona to mora izgovoriti naglas.
Svako jutro tijekom lockdowna
ustao sam i natočio sam si kavu.
Okrenuo sam se, a ona je stajala iza mene.
Svako jutro.
„Kamo ćemo ići nakon što pandemija završi?
Moram izaći iz ove kuće. A kad smo kod kuće.
Nećeš vjerovati što znam o obitelji koja se doselila u ulicu.
Rekla sam ti, žena izgleda čudno.
Usput, pregorjela je žarulja. Ne mogu kuhati u mraku.
Ako želiš jesti, donesi ljestve.
Zašto je tako vruće ovdje? Tebi nije? Ja gorim.
Robin nigdje ne može naći WC papir. Razgrabili su ga.
Svatko bi zbog toga trebao ravno u pakao.
To je pogrešno.
Bože, vidjela sam si guzu u ogledalu. Zašto mi nisi rekao?
Široka je kao trokrilni ormar.
Čudno da ne rušim svjetiljke sa stola.
Kako sam sinoć čudno sanjala!
Da su se vjenčali tvoja majka i Will Smith.
I to nije ono najčudnije.
Čudno je što su skakali na trampolinu,
s vatrogasnim kacigama na glavi.
Što misliš, o čemu se tu radi?
Zašto me tako gledaš? Frizura mi je neuredna?
Koncentriraj se. Daj da smislimo s kim bismo spojili rođaka Kylea.
Jadan! Sam je i treba nekoga. Kad smo kod potreba.
Trebaš pogledati auto. Motor svijetli već neko vrijeme.
Zapravo, nekoliko mjeseci. Svaki put kad ga vozim
nešto smrdi po paljevini, mislim da to nije u redu.
Bože, što ako je Kyle gay i još nije izašao iz ormara?
Pomoli se za Chipova i Jenniferina unuka.
Danas ide na obrezivanje. Kad smo kod rezanja.
Srezali su cijenu ogrlice koju želim.
Ako mi je želiš kupiti za rođendan, samo daj.
Ako je Kyle gay, s kime bismo ga spojili?
Radiš u šoubiznisu,
a u šoubiznisu ima mnogo gayeva.
Znam, zakolutat ćeš očima i reći da je prerano.
Ali za piknik 4. srpnja dogodine,
da napravim salatu od krumpira
ili da napravim pečene macarone s fetom i rajčicama?
Napravila sam to nedavno i svidjelo ti se.
Meni je svejedno.
A što je to s tvojim bratom?
Postao je tako grintav. Ne želim ni razgovarati s njim.
Zašto slažeš omču?
Makni to s ventilatora i siđi s kreveta.
Gužvaš mi jastuke.
Tako mi je bilo svaki dan u lockdownu.
Tijekom COVID-a bilo je i dobrih stvari.
I to jako dobrih. Prvi sam put postao djed.
Dakle…
Tog malog volim više od bilo kog drugog na svijetu.
A moja kći, ne znam kako je to izvela.
Ali uspjela je doći na Jerry Springer Show
pa smo saznali tko je otac,
a da nismo potrošili ni novčića i…
To je bilo sjajno.
Šalim se.
Nemamo pojma tko je otac.
Još nešto sjajno. Napokon se pokvario mobitel na preklop moje mame.
Na to smo čekali 20 godina.
Pokvario se mjesec dana nakon početka COVID-a.
Kupili smo joj prvi iPhone.
Da mi večeras kažete: „Jeffe,
bi li radije učio mamu kako slati poruke
ili psa kako obrisati guzicu?“,
vjerojatno bih odgovorio: „Dajte WC papir.
Pokušat ću.“
Slanje poruka ne ide najbolje.
A kćeri su bile tako uzbuđene!
Baka napokon piše poruke.
I tako joj pišu poruke. Jednu večer zove me mama.
Pita me:
„Što je to LOL?“
Pitao sam je o čemu govori. Ona će: „Jordan je poslala poruku
i na kraju je pisalo LOL.“
Pitao sam kako se piše. Rekla je: „L-O-L.“
„Mama, to je kratica. Smijem se na sav glas.
Tako to djeca danas rade. Ne pišu cijele riječi,
samo stave prva slova.
Recimo, IDK. Ne znam.
OMG. O, Bože!
Tako to rade.“ Nekoliko noći poslije
dobio sam poruku od mame u kojoj je pisalo:
„A, B, I, U, T, T, K.“
Pomislio sam da je imala moždani udar.
Nazvao sam je i pitao: „Mama, što si mi to poslala?“
Rekla je: „Tako to rade cure.“
Rekla sam: „Ako budeš išao u trgovinu, trebam kečap.“
„Naravno, kako to nisam shvatio?“
Obožava taj iPhone
jer ima aplikacije koje stari mobitel nije imao.
Recimo, vezu.
Nazvala me jedne večeri.
Javio sam se.
Nisam imao što raditi sat i pol.
Razgovaram s mamom i tijekom razgovora mama spomene
da je u njezinoj četvrti bilo nekoliko provala.
Rekao sam: „Mama, to nije dobro.“ Odgovorila je: „Znam.
Zato razmišljam o tome da nabavim dozvolu za oružje.“
Moja mama ima 85 godina.
Loše vidi, još gore čuje
i ima ravnotežu Rona Whitea poslije ponoći.
I razmišlja o tome da nabavi pištolj.
Rekao sam: „Mama, ja podupirem 2. amandman.
I možeš reći da sam previše oprezan.
Ali možda
ne bi trebala nositi oružje
ako nosiš uređaj za spašavanje.“
Iako bi metke mogla stavljati u kutijice za lijekove.
„Mama, možda bi mogla razmisliti o tome.
Nadaj se da je napuniti pištolj lakše od otvaranja staklenke ili neće biti OK.“
Ima artritis u zglobovima.
Onda sam pomislio: „Moj agent bi joj mogao srediti reklamu.“
„Znate, artritis je bio toliko strašan
da sam jedva mogla svladati punjenje.
Ali zahvaljujući novom Bufferinu, ubit ću te kao pseto, stari!
„Kužiš, kompa?“
Prekinuo sam i rekao ženi: „Znaš što ću kupiti mami za Božić.
Magnetsku futrolu da je može prilijepiti na hodalicu.
A mužu ću kupiti pancirku.
Može je nositi ispod pulovera.
Za slučaj da poludi tijekom Kola sreće. “
Moja žena i ja sada smo u toj fazi života.
Djeca su odrasla, odselila su se od kuće.
Malo smo predahnuli i sad odgajamo roditelje.
Kao da su se samo mimoišli.
Znate, mislio sam da su tinejdžeri ludi.
Oni su mačji kašalj prema starim ljudima.
Oni su totalno ludi!
Auto mi je bio na servisu. Nazvali su da jave da je gotov.
Pitao sam punca može li me odvesti.
Na putu do salona morao je stati zbog benzina.
Na toj sam benzinskoj naučio
da je moguće
oprati cijeli auto
spužvicom za stakla.
Naučio sam to jer sam sjedio na suvozačkome mjestu
i promatrao ga.
Sjedio sam dok tip pokraj nas nije počeo snimati.
Onda sam skliznuo na pod
jer nisam htio završiti na Instagramu.
Pitao sam ga:
„Znaš da benzinska ima praonicu?“
Odgovorio je: „Da, stoji šest dolara.“
„Znači, da bi uštedio šest dolara,
odrekao si se dostojanstva i opao si auto
spužvicom i najprljavijom vodom na svijetu?“
Nekoć sam maštao o tome da ću izaći s curom
koja je prljava kao voda od spužvice na benzinskoj.
Prava je ludnica.
Sada hoda uokolo s hlačama do bradavica.
I govori o tome kako svijet propada
i kako je nekoć bilo mnogo bolje.
Naravno, kada opisuje kako je odrastao,
sve je uvijek žestoko. „E, da.
Nismo imali struju. Par cipela dijelio sam s bratom.
Morali smo hodati u školu kroz nanose snijega.“
„Kad je to u New Orleansu bilo nanosa snijega?“
Ali nekako shvaćam ta dobra stara vremena.
Razmislite. Starite,
a tehnologija vam je promijenila cijeli život.
Promijenio se moral.
Društvo se promijenilo.
I iznenada,
živite u svijetu koji vam nema smisla.
Žudite za svijetom u kojemu ste mislili da sve znate.
Za njih je to prošlost, ali nije bilo savršeno.
Pitao sam mamu o tome.
Znate li da je imala poljski WC do 14. godine?
Pitao sam: „Mama, što ste radili po zimi
ako ste morali na WC, a bilo je kasno?“
Odgovorila je: „Išli smo u kantu.“
Imali su kantu. Tako su to rješavali.
Nuždu su obavili u kantu.
I baš mislim.
Znam kako moja žena reagira na miris složenca od brokule
koji je jedan dan previše stajao u hladnjaku.
Ne mogu zamisliti kako bi reagirala
na kantu govana u dnevnome boravku.
Znate, jedan od eufemizama za smrt je
„prdnuti na rosu.“
Sigurno je to zbog toga!
„Draga, oprosti.
Ali slučajno sam prdnuo i prevrnuo kantu u dnevnom boravku.“
Da je prije sve bilo savršeno,
tip koji je izumio Viagru ne bi bio milijarder.
Kad ti je prije Bog rekao da ispadaš iz igre,
otišao si u dvorište i počeo se brinuti za vrt.
Imao si samo jedno crijevo za igru.
Ono kojim si plijevio rajčice.
Ali zahvaljujući Viagri, ljudi su u igri još u 80-ima.
Dajte si vremena da to zamislite.
Hrpa mesa i sve izgleda
kao da treba glačanje, znate.
Ali super je što domovi starcima daju pola tablete svaku večer,
samo da ne bi pali s kreveta.
Treća noga pomaže.
I sada svi govore o tome.
U dobra stara vremena,
ako je čovjek pokušao igrati biljar s mlitavim štapom,
to je zadržao za sebe.
Ali sada je to cijela industrija.
Neki sam dan čuo reklamu na radiju. Tip je rekao:
„Zahvaljujući mojim lijekovima za ED,
muškarci sada mogu trajati
30, 60, čak i 90 minuta.“
Pomislio sam: „90 minuta?“
Bože, nemam toliko raspon pažnje!
Nakon 20 minuta rekao bih: „Idem po sendvič, želiš li nešto?“
Ima nešto i u dostojanstvenom starenju.
Nedostaje mi moja mladost, moje mlado tijelo.
Ne bih za njega mijenjao staru dušu,
ali nedostaje mi moje mlado tijelo.
Sjećam se kad sam kao klinac imao neograničenu energiju.
Kad se zadnji put imali višak energije i morali ste ga potrošiti?
Ali kao klinci ste imali toliko energije
da niste mogli gledati TV i sjediti na stolici.
Morali ste dubiti na glavi, napola visjeti sa stolice.
Hrvali ste se za vrijeme reklama dok emisija nije opet počela.
Ako sada uđete u moju kuću
i nađete me kako gledam TV
s guzicom na kauču i glavom na podu,
zovite Hitnu.
Čak i ako sam još živ,
nema šanse da ću se sam moći uspraviti.
Ali imao sam sjajno djetinjstvo. Bavio sam se svim mogućim sportovima.
Roditelji nisu htjeli da biram.
Mislili su da ću već u nečemu postati profesionalac.
Svime sam se bavio. A bilo je čudno.
Ako ste htjeli trofej,
morali ste biti prvi.
Ludilo!
Koliko sjajnih uspomena! Sjećam se kako sam išao liječniku.
Ako ste bili dobri i niste plakali,
mogli ste izabrati igračku iz škrinje s blagom.
Bila je iza sestrina stola. Sjećate li se toga?
Zašto to više ne postoji?
Ozbiljno, rado bih išao liječniku,
da stavi rukavicu i pregleda mi prostatu,
kada bih znao da mogu svratiti do škrinje
i uzeti novi superprsten.
„Svijetli u mraku.
Ugasi svjetlo i pogledaj.“
Sjećam se kako sam ležao na stražnjem staklu
sve do Floride.
Danas, zbog zakona o sjedalicama,
morate ići u 6. razred da vidite kamo idete,
a ne da gledate gdje ste bili.
Sada nam je najteža stvar u životu
što moramo pamtiti lozinke.
Nitko ih ne može zapamtiti. Ima ih toliko.
U dobrim starim vremenima
morao sam znati samo jednu lozinku.
Lozinku da uđem u tajni klub u šumi.
Bila je prava.
„Koja je lozinka?“
„Sise.“
Samo smo o tome razmišljali pa zašto to ne bi bila lozinka?
O tome je bio svaki sastanak kluba kojega se mogu sjetiti.
Jedan prijatelj, mislim da je sada u zatvoru,
imao je teoriju. Ako je nebo savršeno,
nakon što prođeš kroz vrata raja, čeka te golemo polje golih sisa.
Puste te da skineš cipele i da malo trčiš.
Sjećam se kako sam tada mislio: „Idem u crkvu.“
Znam da je obrazovanje vjerojatno bolje.
Testiraju te da vide imaš li problema s učenjem.
Ako si nadaren, imaš napredno gradivo.
U dobra stara vremena nije bilo važno jesi li genij
ili jedeš bojice. Svi su bili u istom razredu.
Nisu razmišljali o tome što nas uče.
Sjećam se 3. razreda srednje.
Jedno polugodište engleskog bilo je posvećeno poeziji.
Što će djeca iz radničkih obitelji i iz loših četvrti s poezijom?
Mrežu na vratima Moj muž popraviti neće
Mačka povraća po podu Nemam ja sreće
Imam četvero djece Četvero gladnih usta
Ne pitaj zašto pušim travu To je radost pusta
Sada već od 5. razreda imaju spolni odgoj.
U dobrim starim vremenima nisu me učili o seksu.
Roditelji mi nisu ništa rekli. Škola me nije naučila.
Sve što znam o seksu naučio sam sâm.
Ozbiljno. Kad sam imao 11 godina, jedan je ujak uzgajao zečeve.
Jedan smo vikend bili na njegovoj farmi.
Odveo sam je do šupe u kojoj je držao zečeve.
S jedne strane su bili kavezi s mužjacima,
s druge kavezi sa ženkama. Otvorio je kavez mužjaka.
Zgrabio ga je za šiju, došao do kaveza ženke
i ubacio ga je.
I taj je zec skočio na zečicu
i počeo ševiti kao lud.
I to pet sekunda.
A onda se srušio na leđa.
I svi su se smijali, osim mene.
Mislio sam: „Ne znam hoću li moći biti tako brz.“
Ispalo je da se nisam imao što brinuti.
Znate, vjerojatno…
Ono što se najviše promijenilo,
od dobrih starih dana do danas,
to je ovo.
Ova mala spravica.
Ta je spravica promijenila svijet.
Sada je svaki čovjek na svijetu ima u ruci, 24 sata na dan, 356 dana u godini.
Nema veze ako ste u zemlji Trećeg svijeta. Možda nemate hranu, ali imate mobitel.
U dobra stara vremena cijela moja obitelj
imala je jedan telefon.
Bio je na zidu kuhinje.
Dolazio je u četiri boje.
Crnoj, bijeloj, zlatnoj i zelenoj.
Mi smo imali zeleni telefon,
a roditelji su se isprsili za ekstra dugu žicu.
Da vam kažem, tu vas teleoperater nije prevario.
Naša žica bila je duga pola kilometra.
Mama je mogla otići po poštu
i nije morala prekinuti razgovor sa sestrom. „Znaš…“
Ali zato što smo imali jedan telefon,
nije bilo privatnosti za vrijeme razgovora.
Imali smo trikove. Žicu smo provukli ispod vrata,
otišli smo u hodnik, sjedili u smočnici i razgovarali s dečkom ili curom.
A braća i sestre slali su puse iza ugla.
Ali budući da ste je toliko rastezali,
sjeća li se netko negativne strane ekstra duge žice?
Da, uvijek je bila
zapletena.
Kao tangice tete Judy nakon kickboxa.
Ali kada je bila razvučena, bila je gotovo kao ubojito oružje.
Mama je razgovarala dok je kuhala,
na drugoj strani kuhinje.
Tako je bilo i jedne večeri.
Ja sam lovio brata po kući.
Ušli smo u kuhinju,
a on nije vidio žicu. Ovdje ga je udarila.
Noge su mu poletjele u zrak, glavom je udario u pod, kao na ledu.
Mama nije prestala kuhati ni razgovarati.
Razgovaram.
Ali reći ću jedno. U dobra stara vremena bili smo uzbuđeni kad je telefon zvonio.
Jurili ste da se javite.
Niste znali tko bi mogao biti.
Možda baka, možda predsjednik SAD-a.
Morali ste se javiti.
Ali prepoznavanje broja
uništilo je svu radost javljanja na telefon.
Mobitel zazvoni, a vi…
„Ma da! Da ne bi.
Nitko nema vremena za to.“
A mobitele stavljamo u džepove, torbice
pa se uvijek trljaju o nešto.
Stalno slučajno zovemo ljude koje nismo htjeli nazvati.
Kažemo da guzica zove.
Publiko, da vidimo koliko ste pošteni.
Koliko ljudi pozornije sluša pozive guzicom,
nego prave razgovore?
Ako me tako nazovu, a ja ništa ne radim,
slušat ću 20 minuta.
Moj frend Purdie izrađuje namještaj.
Uvijek stavi mobitel u prednji džep traperica.
Uvijek nekoga slučajno zove.
Jedne me večeri tako nazvao. Nisam ništa radio.
Slušao sam kako hoda po radionici.
Nakon deset minuta,
otvore se vrata pa poklopac.
Čujem da počinje piškiti.
Odrasla sam osoba pa sam skočio sa stolca,
otrčao sam ženi u kuhinju i rekao: „ Purd piški!“
Stavili smo ga na zvučnik. Ja i moja žena smo stajali
i slušali mog prijatelja kako urinira.
„Bože, nadam se da će prdnuti na kraju!
Molim Te.“
Što je nama?
A evo što mene fascinira.
Ono što smo imali na kuhinjskome zidu,
to je bio samo telefon. Ovo je sve.
Sve po što smo morali ići nekamo drugamo.
Ljudi su čekali vijesti u 23 sata
da saznaju sportske vijesti i kakvo će vrijeme biti.
Sada je sve u minutu.
Vrijeme za sljedeća dva tjedna. Stižu vam sve sportske vijesti.
Ovo vam je karta za let, Biblija,
svjetiljka, adresar.
Tu imate svu glazbu, videoigrice.
To je prvoklasni fotoaparat.
Neki mladi to ne znaju. Fotoaparati su nekoć bili zasebni.
Morali smo kupiti film i staviti ga u njih.
Okinuli smo 24 fotografije i nismo znali jesu li dobre, loše, nefokusirane.
Nakon toga smo izvadili film,
otišli u drogeriju, dali ga zaposlenicima,
a oni su ga razvijali.
Nakon što su svi zaposlenici imali priliku pogledati vaše fotografije,
nazvali su vas i vi ste otišli po njih. A znali ste da su gledali.
Došli ste, a oni su pitali: „Kad ste bili u Grand Canyonu?“
„Majku ti tvoju.“
Ali nekoć su fotografije bile dragocjene.
Ako su bile nefokusirane, ako je falila glava,
svejedno ste ih stavili u album jer su bile jedini dokaz da ste putovali.
Ali sad pogledate sliku, i ako nešto ne valja,
izbrišete je i snimite novu.
Fotografije više nisu dragocjene. Mi fotografiramo sve.
Moje kćeri fotografiraju hranu.
Kad smo u restoranu, kad konobar spusti tanjure,
kao da kažu: „Čekaj, mobitel jede prvi.“
Slikaju hranu i fotografije šalju prijateljima.
„Kad sam ja bio mlad, ako ste pojeli fini vafl,
morali su vam vjerovati na riječ.“
Nevjerojatno. Znate li
da može naći sam sebe ako se izgubi?
Većini za to treba Isus.
Ali ovom frajeru ne treba!
Ne nalazi samo sebe, nego i vas.
Bilo koga u vašoj obitelji.
Prvoklasni je GPS.
Unesite bilo koju adresu,
bilo gdje na svijetu, i on će vas odvesti.
I reći će vam, točno u minutu, kada stižete.
U dobrim starim vremenima nismo imali GPS. Imali smo karte.
Stajale su u pretincu u autu.
Nitko ih nikada nije htio otvoriti jer ih poslije više niste mogli sklopiti.
Uvijek smo bili izgubljeni! Kad smo išli na obiteljske odmore,
jedini se resetirao naš tata.
„Djeco, predomislio sam se.“
„Umjesto u Disneyland, idemo u ovu željezariju.
Malo ćemo razgledati. Što kažete?“
Čudesan je. Ova mala spravica
moćnija je od najvećih računala
koje smo imali 1980.
Sve znanje svijeta vam je nadomak ruke.
Koliko teži slon? Pitajte mobitel.
Koliko je visok Tom Cruise? Pitajte mobitel.
U dobrim starim vremenima, ako smo nešto htjeli znati,
morali smo čekati da škrti roditelji popuste
i kupe nam enciklopediju.
I niste sve sveske dobili odjednom!
Platite polog, oni pošalju svezak A.
Nastavite plaćati, koju godinu poslije, evo sveska B.
Te prve godine
mogli ste jako inteligentno razgovarati o Antarktici.
Ili o afričkim mravojedima.
Ali ako ste morali napisati referat o Zimbabveu,
pali ste još jedan razred.
Svezak Z neće doći do vaših 30-ih.
I ne znam je li baš dobro imati dostupno sve znanje svijeta.
Opsjednuti smo time.
Posebno kada se radi o medicini.
U dobra stara vremena
ljudi su prihvaćali da ih nešto boli.
To je jednostavno bilo tako kad ste počeli starjeti.
Ali sada kada nas nešto zaboli, mi to moramo guglati.
Makar nam je samo puknuo nokat!
„Kako izliječiti puknuti nokat?“
„U rijetkim slučajevima puknuti nokat može upućivati
na nedijagnosticirano moždano krvarenje.“
„Kvragu!“
„Što nije u redu, Lloyde?“ „Reći ću ti, Connie.“
„Prije 60 sekunda nisam znao da imam moždano,
a sada znam da i krvari.“
Poludite od straha zbog zdravstvenih stvari na mobitelu.
Ne morate ih uopće tražiti. Nedavno mi je nešto iskočilo.
Pisalo je: „Bol u križima
može biti rani indikator prijevremene sljepoće.“
Mene bole križa!
Mislio sam da je to od premještanja namještaja sam ženom.
Zašto sam pomaknuo kauč? Sad ću se zaletavati u njega.
Moram na internet da naručim psa vodiča dok još mogu pronaći laptop.
Čudesno… Ovo je TV. Nemate ispriku da propustite utakmicu.
Koliko vas je sjedilo na svadbi, s mobitelom u krilu?
Stišaj zvuk, gledaj football?
A tu je i pornografija. Ne morate je ni tražiti.
Ima je toliko da ona traži vas.
Nedavno smo žena i ja razmišljali kamo ćemo ići na večeru.
Utipkao sam: „Slasni talijanski u blizini.“
I onda…
Mamma mia.
To je vatrena kobasica.
U dobra stara vremena
pornići su bili odbačeni Playboy koji je našao neki vaš prijatelj.
Odnijeli ste ga u tajni klub u šumi.
Zato smo trebali lozinku.
A ako volite porniće, možda su ovo dobra stara vremena
jer za časopis su vam trebale dvije ruke.
A za mobitel vam treba samo jedna.
A ljudi uspiju pokvariti
sve što je dobro.
Izvode zločestoće s mobitelom.
Ljudi slikaju svoje intimne dijelove tijela
i šalju ih drugim ljudima.
To je fantastična ideja.
Što bi moglo poći po zlu kad imate takvu ideju?
U dobra stara vremena,
ako sam htio curi poslati sliku svojih intimnih dijelova,
morao sam pronaći list papira,
staviti ga na rub kuhinjskog stola,
čekati da ostanem sam kod kuće,
otrčati do stola, spustiti hlače,
polegnuti juniora na papir,
izvaditi olovku i ocrtati ga.
Onda sam morao potražiti bojice.
U to pakiranje od 64 komada
jer je samo ono imalo boju kože.
Morao sam bojiti, saviti papir, staviti ga u kuvertu,
adresirati je na curu, staviti marku, spustiti se niz prilaz
i ubaciti kuvertu u sandučić.
Da bi ona mogla nazvati tri dana poslije i pitati:
„Zašto si mi poslao sliku palca?“
To nije seksi dojam koji tražite.
Ovo mi je najviše falilo tijekom COVID-a.
Biti na turneji. Volim putovati.
Moja žena voli putovati.
Kad je postalo očito, da neko vrijeme nećemo ići nikamo,
moja žena je naručila hrpu časopisa za putovanja.
Jedne večeri sjedim i listam taj časopis.
Našao sam članak
koji je napisala žena
u kojemu uči druge žene kako da se spakiraju za put od 10 dana.
I to u jednom putnom koferu.
Da ponovim. Žena.
Pakira se na 10 dana.
Samo jedan putni kofer.
Pitao sam se o kojoj to ženi govori.
Barbiki?
Moja žena se ne bi tako mogla spakirati ni za nudističku koloniju.
Na letove sada smijemo unijeti samo jedan kofer.
Ako sam sa ženom, ona ima dva,
a ja imam ono što mi stane u džepove.
Ali bilo mi je zanimljivo jer živimo u dobu
u kojemu je sve seksistički.
A članak je napisan samo za žene. Nije spomenula muškarce.
Muškarcima bi kofer bio dovoljan.
-Biste li vi to mogli? -Da.
Ja bih mogao.
Možda bismo reciklirali čarape i donje rublje, ali išlo bi.
Većina muškaraca pakira se kao ja.
Uđem u ormar i mislim: „Neće me biti tri dana.
Tri para čarapa, troje gaće, tri košulje,
par traperica, ako nešto prolijem na ove,
četkica za zube, britvica. Gotovo!“
Deset sekunda promišljenog pakiranja.
Tako se ja pakiram.
A kad idem na odmor sa ženom…
Moram vam odmah reći. Obožavam biti na odmoru sa ženom.
Puno je „ljubaznija“ nego kad smo kod kuće.
Čini se da je pale brojevi na vratima.
To je cura koja me kod kuće i ne pogleda.
Ali čim je na vratima broj, vješa sprave
dok nosač još nije stigao s ledom.
Volim biti na odmoru sa ženom.
Izazov je doći do odmora.
Moja se žena ne pakira samo deset sekunda.
Ona se pakira danima.
Ona ima kombinacije.
Nijedan muškarac u ovoj prostoriji nema kombinaciju.
Ali moja žena mora sastaviti kombinaciju
za svaki dan koji ćemo provesti na putu.
I dodatne kombinacije ako budemo išli na finu večeru.
Plus, rezervne kombinacije ako se neka kombinacija ozlijedi.
Za to je potrebno mnogo vremena i truda.
Dva ili tri dana prije polaska
moja žena počne vaditi odjeću iz ormara.
Slaže je na krevet
kao da je papirnata odjeća za lutke.
I jednostavno bulji u nju.
Katkada me pozove jer treba moju pomoć.
„Odlučujem između ove dvije kombinacije. Koja ti se više sviđa?“
„Ona nalijevo.“
„Šališ se?
Što fali onoj nadesno?“
„Ništa. Ali sviđa mi se ona nalijevo.“
„Meni se jako sviđa ona nadesno.“
„Znaš što, baš razmišljam
i mislim da mi se sviđa ona nadesno.“
„Ne sviđa ti se.
To samo tako kažeš.
„Sad ne znam što ću.“
„Ja znam što ću. Baciti se pod autobus.
To stoji ovdje i bulji u ovo neko vrijeme.“
Ima još jedna razlika među nama. Ja kad se spakiram, spakiran sam.
Mojoj ženi je odjeća
samo temelj.
Pakiranje je kao arheološko iskopavanje. Ima mnogo slojeva.
Nakon što je odabrala kombinacije,
mora odabrati nakit
koji ide uz svaku kombinaciju.
Ako gledate Court TV,
to vam je kao biranje porote.
Cipele su sljedeći sloj.
To s cipelama dugo traje.
Ne voli se odvajati od cipela.
Dulje bira cipele za odmor
nego što smo birali imena za djecu.
Nadam se da nikada neće morati birati između cipela i mene.
Već čujem kirurga. „Gđo Foxworthy, možemo spasiti Jeffov život,
ali kako bismo to učinili,
morate se riješiti vaših cipela.“
„Rekao je da želi biti kremiran.“
„Trebat ću nove cipele za kremiranje.“
Sljedeći sloj je elektronika.
Jednom smo otišli na odmor i hotel nije imao sušilo za kosu.
Sada moja žena ne kreće bez fena.
Ali spakira i uvijač za kosu
i peglu za kosu.
Ja se pitam: „Zar se to ne poništava?“
Onda uzme osvijetljeno ogledalo za šminkanje
čija jedna strana uvećava sliku 12 puta.
Nitko ne mora gledati svoje lice uvećano 12 puta.
Ako je bora uvećana 12 puta, izgleda kao jarak za navodnjavanje.
Crni prištić izgleda kao šaht.
Ne daj Bože da nađe dlaku na bradi!
Nikada nećete izaći s curom koja na bradi vidi nešto
što izgleda kao uže za vezanje bojnoga broda.
Znate da se nikada nisam pogledao
u 12 puta povećanom ogledalu?
Dobro, iskreno, nekoliko puta
izašao sam iz tuša
i samo sam malo zastao pred njim.
Buenos días, g. Velika Enchilado.
Sljedeći je sloj pravi ženski fenomen.
Sloj „za svaki slučaj“.
Uvijek spakira malu kabanicu i putni kišobran.
Za slučaj da padne kiša.
„Provjerio sam prognozu,
šansa za kišu je manja od 5%.“
„Dobro.
Ne znam što ćeš ako bude padala kiša.“
„Ja znam. Vjerojatno ću se vratiti unutra.“
Uvijek spakira pulover ili laganu jaknu.
Za slučaj da navečer bude hladno.
Kao što je često slučaj u Orlandu u srpnju.
Radi li nečija cura ili žena ovo?
Moja žena spakira mekani kofer koji se može sklopiti.
I stavi ga u tvrdi kofer.
Ljudi pokazuju jedni na druge.
Za slučaj da kupim nešto dok smo ondje.
A ako se volite kockati,
kladite se na to da će moja žena kupiti nešto.
Nikada nisam pogledao u sklopivi kofer,
ali mogu se kladiti da je u njemu još jedan manji, sklopivi kofer.
Moja žena uvijek spakira vrećicu s lijekovima.
Za slučaj da se netko razboli.
Jedanput sam nastupao u Buffalu u veljači.
Snijeg je bio dovde. Malo me boljela glava.
Otvorim vrećicu i vidim da imamo tablete protiv malarije!
Hvala Bogu, propustio sam veliku epidemiju malarije te zime.
Kažem joj: „Srce, obožavam te.
Ali ovdje se tvoje pakiranje otme kontroli.“
Ušao sam u spavaću sobu prije posljednjeg odmora.
Kopala je po mojem koferu. Izvukla je vrećicu zobi od dva kilograma.
Na to će ona: „Aha, čemu ovo?“
Pitao sam: „To?“
Rekao sam: „To…
To je za slučaj da dva magarca koja će nositi tvoju prtljagu ogladne
dok nas ne bude.“
Zapravo ne pakira previše kada letimo avionom,
za razliku od toga kada putujemo autom.
Ako na odmor idemo autom,
tanka je crta između pakiranja i selidbe.
Ali moja žena i moje kćeri misle da terenac moraju natrpati do krova.
Auto pakiraju tako da čovjeku dođe da legne i plače.
Donesu torbu s kruhom i čipsom i stave je na dno.
Onda na vrh stave tri kofera.
„Ako želite da preživim, prepustite to meni.“
Pakiranje auta je umijeće, zar ne?
Tata me naučio. To je Tetris u autu.
Prebaci ih, okreni, stavi naglavačke.
Kad je on završio,
nigdje u tom autu niste mogli ugurati ni list papira.
Moj tata može kuću s namještajem ugurati u prtljažnik Buicka.
„Drži dizalicu, daj mi klavir, sad ću ja njega ugurati.“
Isto kao tata, kad jednom spakiram auto,
spreman sam za polazak.
Moja žena nije.
„Ne možemo još ići.“
„Auto je spakiran. Zašto?“
„Moram pospremiti kuću.“
„Čekaj, što ćeš?“
„Neću se moći zabavljati
ako budem znala da se vraćam u neurednu kuću.“
„Zašto je nisi pospremila ovih posljednjih dana?“
„Jer sam se morala pakirati.“
Ukratko, zato muškarci umiru prije žena.
Jer želimo umrijeti.
Mi smo u braku 36 godina.
Moja žena i dalje… Hvala!
Ona i dalje ne razumije
da je moj glavni cilj kada idemo na odmor autom
doći onamo kamo idemo
u najkraćem mogućem vremenu.
To je sve što želim.
S godinama sam naučio
da je cilj moje žene kada putujemo autom
popiti dovoljno tekućine
da će morati piškiti svakih 15 minuta
i tako uništiti moj cilj.
I nikada ne mora na WC
dok baš ne prođemo izlaz.
Onda je kao: „Piški mi se, baš mi se jako piški.“
„Dobit ćeš priliku za 70 kilometara.
Toliko imamo do sljedećeg izlaza.“
Ali ona ne piški između izlaza.
A svaki muškarac ovdje zna kako to ide.
Nitko nas nije morao učiti.
Rodili smo se s tim znanjem.
Staneš sa strane, izađeš
i provjeriš zrak u desnoj prednjoj gumi.
Lako je, zar nije?
Dame, i vi biste to mogle.
Da, mogle biste. Prijeđite s prednje na stražnju desnu gumu.
Nadam se da ste se zabavili večeras.
Znate, to je…
Hvala!
Znate, blagoslovljen sam
jer se tako dugo bavim ovime.
Radio sam svašta.
Pisao sam knjige,
vodio sam kviz Are You Smarter Than A 5th Grader?
Nikad mi nije bilo dosadno.
Ali da me netko natjera da moram odabrati jednu stvar,
bez oklijevanja bih odabrao ovo.
Volim stand-up. Kad nastupam, vidim ovo.
„To ti radiš.“
Svake večeri mislim: „Hvala Bogu, nije tako samo u mojoj obitelji.“
Nitko od nas nema recept.
Svi imaju lude obitelji.
Postoji samo jedna negativnost u ovom poslu.
Putuješ sam.
Zato je Blue Comedy Tour bila tako zabavna.
Nisam bio sam, bio sam s prijateljima.
Ljudi uvijek kaže: „Sigurno imate mnogo smiješnih priča
kada putujete zajedno.“ Imamo ih hrpu.
Neću pričati o drugima
jer nisu ovdje da ispričaju svoju verziju.
To bi bilo duplo smiješnije.
Ali ispričat ću vam
jednu smiješnu priču s puta o sebi
pa ćemo s time završiti. Dakle…
Nije bilo ljeto 2020., nego ljeto 2019.
Ljetna turneja. Ja i Larry the Cable Guy.
Ljeti se naviknete…
Sredi to!
Kada nastupate ljeti,
naviknete se na vrućinu jer su to obično,
znate, festivali ili sajmovi. Ili ste u amfiteatrima.
Bili smo na glazbenom festivalu u Phoenixu.
Na dan nastupa temperatura je bila 45 °C.
Promotor nas je htio oraspoložiti. „Dajte, to je suha vrućina.“
Ja ću na to: „Kao i na električnoj stolici.“
Ali Larry i ja smo jedne večeri nastupali, i to na Jugu.
Neću reći ime grada.
Netko talentiran će otići na internet
i pronaći kameru koja će potvrditi ovo.
Bilo je i vruće i sparno.
Vidite da se ne znojim previše.
Ali te večeri, deset minuta nakon početka,
znoj se cijedio s mene. Kapao mi je s nosa.
Nakon 30 minuta izgledao sam kao na natjecanju mokrih majica.
Kao da me netko oblio. Nikada se nisam tako znojio.
Kad je nastup završio,
odmah sam otišao u garderobu.
Počeo sam piti Gatorade i vodu da se osvježim.
Rijetko jedemo prije nastupa jer smo onda usporeni.
Uvijek smo gladni nakon nastupa.
Ja u garderobi ločem Gatorade
i čujem kako se približava Larry the Cable Guy.
Uleti na moja vrata i kaže: „Idemo jesti!“
Larry to često govori.
Obično idem jer ga je zabavno gledati kako jede.
Može pojesti.
Ali kad vam je prevruće, ništa vam se ne da.
„Prevruće mi je večeras. Nisam gladan.
Vratit ću se u hotel i idem spavati.“
A on će: „Ti se šališ?
Jedva čekam da ti mene nešto zamoliš.“
„Molim? Ti imaš devet godina?
Nije ništa osobno. Samo mi je prevruće.“
Ušao sam u kombi, odveli su me u hotel.
To zna svatko tko putuje zbog posla. Imate svoju rutinu.
Volim da je mračno u sobi pa prigušim sva svjetla.
Volim da je hladno pa smanjim termostat.
Ali svaki si dan u drugom gradu.
Svaka je soba malo drukčija.
Imam jedan trik.
Upalim svjetlo u kupaonici i zatvorim vrata.
Ako budem morao ustati po noći,
bar ću se moći orijentirati po toj hotelskoj sobi.
Obično spavam u donjem rublju,
ali te je noći rublje bilo mokro.
A rekao sam. Pakiram samo tri para, dakle…
„Neću spavati u mokrom rublju.“
Skinem ga, bacim se gol u krevet i zaspem.
Probudio sam se oko 1.30 ujutro.
I zaista sam jako morao ići piškiti.
Stariji od 40 znaju o čemu govorim.
Toliko vam se piški da ne možete spavati.
Nema šanse da zaspete.
Ali ne želite se baš probuditi.
Želite obaviti taj čin i vratiti se u krevet.
Ustanem, oči su mi napola otvorene, vidim svjetlo, uđem.
Čim su se vrata zatvorila, shvatio sam
da sam u hodniku…
Finog hotela, gol kao od majke rođen.
Ako se želite brzo probuditi, ovo je pravi način.
Pustite kavu, ovo je mnogo brže.
Stojim gol u hodniku.
Kao Matt Damon u Marsovcu. „Riješi problem.“
Znao sam da je Larryjeva soba preko puta moje.
Otrčao sam i lupam na vrata.
Ne otvara.
Mogu ga zamisliti kako viri kroz ključanicu i smije se.
Dok sam lupao na njegova vrata, čuo sam dizalo.
„Šanse su pola-pola.
Ili će ići u mojem ili u suprotnom smjeru.“
Dva Korejanca izađu, razgovaraju.
Okrenu se i krenu prema meni.
„Dobro, što ću sad?
„Glumit ću kao da je sve u redu.“
Ja počnem hodati prema njima.
Doslovno smo se mimoišli na hodniku. „Kako ste?“
Jedan je rekao nešto.
Zbilja se nadam da je značilo: „Opa, to je bilo impresivno!“
Ali kad sam preveo u aplikaciji, vidio sam da znači:
„Jesi li joj vidio brkove?“
Znao sam da ne mogu u dizala.
U dizalima su kamere.
Ne želim ući u dizalo i razmišljam: „Što da radim, majku mu?“
Vidio sam znak za izlaz iznad vrata prema stubištu.
„Bar se makni iz osvijetljenog hodnika.
Na stubištu ćeš smisliti plan.“
Dok sam trčao hodnikom, nadao sam se da ću naći kantu za smeće,
da ću iz nje izvaditi vreću i navući je kao haljinu.
Dođem na stubište. Nema kante.
Pokušavam smisliti što ću.
Na podu primijetim nekoliko praznih limenka piva.
Ustao sam jer sam morao piškiti.
Nemam pojma koliko ću dugo biti na tom stubištu.
Ne ponosim se ovim.
Podignuo sam limenke i popiškio sam se u njih.
I vratio sam ih.
Grozno mi je zbog toga!
Jer znam da će to netko na kraju morati očistiti.
Ali to je bio Old Milwaukee
pa sam mislio da će uzeti limenku i reći: „O, da! To je Old Milwaukee.“
Ali rekao sam, to je bio fini hotel.
Imali su poslugu u sobu 24 sata na dan.
Mislio sam: „Možda je netko ostavio kolica za posluživanje ispred sobe.
Ja ću uzeti ubrus koji stave na njih.
Bit ću kao Tarzan ili slično.“
Počnem se spuštati stubištem.
Stanem na svakom katu
i gledam niz hodnik, tražim kolica za posluživanje.
Spustio sam se dva-tri kata.
Nisam vidio kolica.
Ali ispred nečije sobe vidio sam dvije kutije od pizze.
U tom su mi trenutku izgledale kao smoking.
Otrčim niz hodnik, pokupim kutije.
Vratim se na stubište.
Spustim se još nekoliko katova. Kolica nema.
Ali sada je već kasno. Valjda dva sata ujutro.
Na razini sam predvorja. Odškrinem vrata.
Vidim gotovo cijelo predvorje. Ne vidim nikoga.
Ne čujem nikoga.
Mislim: „Budi hrabar 20 sekunda.“
Jedna kutija sprijeda, druga odostraga.
Poskakujem.
Idem do recepcije, ondje radi žena.
Prišao sam, podigla je pogled i…
„Mogu li vam pomoći?“
„O, da. Možete.“
Rekao sam da sam slučajno zaključao sobu
i tražio drugi ključ da se mogu vratiti.
A ona će:
„Imate li kakve dokumente?“
„Imam, ali u drugoj kutiji od pizze.
Ne, zaključao sam se iz sobe. Nemam ništa.“
A ona je rekla: „Pa…
Mislim da moram zvati upravitelja.“
Otišla je iza zida.
Mislim: „Ona ne zove upravitelja, zove policajce.“
Ali dva su sata, ja sam gol i pred kitom držim kutiju od pizze.
Što da radim?
Dok sam čekao,
odjednom su se otvorila vrata hotela.
Ušao je Larry the Cable Guy
i naš voditelj turneje.
„Hvala Ti, Bože! Uslišao si moje molitve.“
Prijeđu predvorje. Ponavljam, ja sam gol.
Držim kutiju od pizze.
Larry dođe i kaže: „Stari, što ti se dogodilo?“
Pogledao je mene, pogledao je kutiju
i rekao: „Mislio sam da nisi gladan.“
„Sjedim gol u predvorju i jedem pizzu s kobasicom.“
Rekao sam da sam se slučajno zaključao.
U tom se trenutku vratila žena s recepcije.
S njom je zaštitar.
Rekao sam: „Larry, učini mi uslugu. Reci joj tko sam, molim te,
da mi da ključ i da se vratim u sobu.“
Pogledao je mene, pa nju, i rekao:
„Nikada ga u životu nisam vidio.“
Ušao je u dizalo i otišao gore.
Srećom, zaštitar je prasnuo u smijeh.
Prepoznao nas je obojicu.
Nikada nisam upoznao ljubaznijeg tipa.
Uzeo je ključ za hitne slučajeve, vozio se u dizalu sa mnom i kutijom od pizze,
otpratio me, otključao sobu.
„Čekajte.“ Otišao sam po novčanik i dao sam mu 100 dolara.
„Hvala vam najljepša!
Molim vas, nemojte nikomu reći za ovo.“
A ja sam vam rekao besplatno.
Vratio sam se u sobu, navukao trenirku i majicu,
stavio ključ od sobe u džep.
Čekao sam deset minuta.
Otišao sam preko puta i pokucao na Larryjeva vrata.
Otvorio je vrata. Još se smijao.
On će…
„Rekao sam ti da jedva čekam
da ti mene nešto zamoliš.“
Rekao sam: „Jesi me. Jesmo kvit?“
On će na to: „Da, jesmo kvit.“
„Da ti pokažem da se ne ljutim,
donio sam ti pivo.“
Ljudi, bili ste sjajni!
Bog vas blagoslovio!
Pazite na sebe! Čuvajte jedni druge!
Hvala što ste došli! Najbolji ste!
Prijevod titlova: Jelena Šestak