Downloaded from YTS.MX
Animation er blevet en genre i forbrugernes øjne.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Men det er også en kunstform.
Og af alle animationens kunstformer
er stop motion for mig den helligste og mest magiske,
fordi den er båndet mellem animatoren og marionetten.
Normalt foreviger film virkeligheden.
Animation skaber den og skal simulere optagelsen.
Man giver den liv, og det er den højeste kunstform.
Det, der vil gøre filmen unik,
er frembringelsen af Guillermos realfilmæstetik.
Det er sofistikeret filmkunst,
og når den bruges i stop motion, som i sagens natur er håndlavet,
opnår man en virkelig stærk kombination.
Pinocchio er en film med et kæmpe hjerte.
Den handler om, hvem man er, om at være tro mod sig selv,
og at man ikke behøver at ændre sig for at blive accepteret.
Den handler også om at være far og søn,
om at lære at elske sin familie,
for hvem og hvordan de er.
Guillermos Pinocchio er en kæmpe overraskelse.
Han tager på ubemærket vis disse meget store emner op
og skaber en virkelig underholdende familiefilm.
Han ser altid på, hvad det er at være menneske og indgå i et samfund.
Det er hans territorie, og det handler Pinocchio om.
Det er en genfortælling af en historie, du tror, du kender, men ikke kender.
GUILLERMO DEL TOROS PINOCCHIO: HÅNDVÆRKET BAG FILMEN
Det var outsideraspektet ved Pinocchio, der tiltrak mig.
Jeg identificerer mig med outsidere såsom Frankenstein og Pinocchio,
med selv at skulle lære at forstå verden,
og med at det, man får at vide, ikke er nok.
Man vil vide, hvorfor noget er rigtigt eller forkert,
når det ene føles forkert og det andet rigtigt.
Der er noget skrøbeligt ved, at Pinocchio er fra en anden verden,
og at folk ikke opfatter ham som en rigtig dreng,
fordi han ikke ligner en rigtig dreng i folks øjne.
Jeg er en rigtig dreng!
Dæmon!
Heksekunst!
Magien ligger i Guillermos fortolkning af Pinocchio,
så det ligner en rigtig Guillermo-film.
Han har taget aspektet med skabninger med i filmen,
som man kun kunne håbe på, Guillermo ville tage med.
Men der er også en meget dybfølt og følelsesmæssig side af historien.
Pinocchio!
Kærlighed gør ondt.
Det tog cirka 15 år at lave Pinocchio,
og vi måtte samle det bedste hold inden for stop motion.
Læg mærke til miniatureknapperne.
-Ja. -For pokker, hvor er de fine.
Ja, ikke?
Vi lavede en forbindelse mellem London, Portland og Guadalajara.
Jeg har støttet mexicansk animation siden 80'erne,
og vi ville have en forbindelse til Mexico.
Mexicanske animatorer skulle lave Pinocchio og fårekyllingen.
Hovedpersonerne.
Fordi det viser den store kunstfærdighed og den tekniske kapacitet,
et mexicansk studie kan have i animation.
Vi har nogle af verdens bedste animatorer
under Shadowmachines ledelse.
Vi gik i gang med en fantastisk proces for at skabe et stop motion-hold
i overensstemmelse med Guillermos vision.
Erfaringsniveauet på projektet er virkelig godt.
Det er bare utroligt spændende,
fordi vi får lov til at yde vores allerbedste.
Jeg havde ventet på et manuskript, som virkelig kunne få mig med,
og sådan var oplevelsen her.
Det, der straks fangede min opmærksomhed,
var, at den ikke lignede de animationsfilm, man før har set.
Guillermos æstetik løber stort set som en rød tråd gennem alle filmens billeder.
Der er stor forskel på stop motion som kunstform og digitale film.
Vi har set stop motions udvikling fra gamle dage,
hvor man havde moiréen og pelse og stoffer, der blafrede,
endda støvet fra luften på settene.
Og det uperfekte ved det var så smukt at se på,
fordi det viste, hvordan tingene blev gjort.
Jeg ønskede virkelig at skabe en film,
som i alt væsentligt var en håndlavet animationsfilm
med et smukt udført håndværk, hvad angår udskæring, maling og billedhuggeri,
men med de sofistikerede bevægelser,
som forskningen i rigging og skabelsen af marionetter har lært os.
I min rolle som supervisor for fremstillingen af marionetterne
handler det om at få en instruktør som Guillermo til
at stole på mig med sin vision af filmen.
Og så er der det praktiske element.
Hvordan forvandler vi disse livløse genstande
til marionetter, som kan animeres?
Vi må planlægge meget af, hvordan de skal bevæge sig,
hvad de skal gøre i løbet af historien,
hvad de skal rigges på, og hvad de vejer.
Det skal vi endda overveje.
Det er en svær balance, især hvad angår skabningerne,
som uden tvivl er vanskeligere end menneskefigurerne.
Der er så mange fantastiske og vidunderlige elementer,
og de er alle sammen svære at udføre, men man må få dem til at fungere sammen.
Det er en meget lang proces at gøre en marionet klar.
Det kan tage et år at nå frem til en færdig marionet,
som alle er tilfredse med, og som man rent faktisk kan animere.
Guillermo ville have mekaniske marionetter i stedet for udskiftelige dele.
Vi har begge typer marionetter i filmen.
Med de udskiftelige marionetter er munden og alle udtryk et transplantat.
Så hver eneste mundform er en separat ansigtsmaske,
der sidder på marionettens ansigt.
Pinocchio er udskiftelig, fordi han er en dreng af træ.
Vi fik ham til at opføre sig, som om han var lavet af træ.
Ansigtsstørrelsen er hele tiden den samme. Han har ikke runde kinder.
Træets årer i hans ansigt bevæger sig slet ikke.
Munden åbner sig bare.
Jeg beskrev det lidt som at bruge et stemmejern til at åbne munden.
Man gør det i ét smæk. Og så er der en lille pude i bunden.
Bang! Åbn.
Det var en genistreg, da vi fandt på idéen.
Jeg sagde: "Ja!"
Teknisk set ville det blive en svær marionet at skabe.
Vi fandt på nye teknikker,
som viste figurens træform med de grove led af træ.
Den skulle være så praktisk og holdbar,
som en spillefilm ville kræve af en dukke i den størrelse.
Pinocchio er den første marionet,
der er trykt fuldstændigt på en 3D-printer.
Men Volpe og Geppetto er mekaniske.
I mekanisk animation lægger man silikonehud over det,
der i bund og grund er schweiziske urmekanismer.
Billede for billede bevæger animatoren på den måde
hvert eneste element udefra gennem huden.
Vi arbejdede længe med animationsholdet
på udviklingen af de teknikker, der bruges til hver figur.
Geppetto fungerer så godt,
fordi han har et stort overskæg og skæg og tunge øjenbryn.
Alle disse ting egner sig til mekaniske ansigter.
Så da animatoren begyndte på den første Carlo-marionet, var det en kamp uden lige.
Jo glattere ansigtet er,
jo sværere er det at ændre ansigtsudtrykkene.
Så animatorerne begyndte at fæste lid til de nedre øjenlåg,
øjenbrynene og kropssproget.
Og især med Carlo
ønskede vi blandt andet at inkludere unødvendig gestik i animationen.
Det blev han ambassadør for, for ingen laver mere unødvendig gestik end et barn.
Guillermo ville fra starten sikre sig,
at vi holdt fast i ægtheden og det taktile ved stop motion
og i idéen om, at fejl skulle animeres.
Han understregede virkelig realismen i figurernes ageren såsom små fejl,
folk altid begår.
Hvis de vil hente en tallerken,
glemmer de den måske og går efter den igen.
I realfilm tigger man om en fejl.
Man tigger om en replik, man ikke forventede.
Denne påkaldelse af virkeligheden er meget vanskelig i stop motion,
fordi man animerer den, så man skal simulere uheldene.
Løft benet.
Idet han instruerer realfilm, forstår han, hvor længe det tager for folk
at bearbejde ansigter og ting på skærmen.
I denne film har Guillermo taget sig tid til at sige:
"Farten skal sænkes.
Vi skal kunne se, at Pinocchio tænker over det."
Jeg sagde: "Hvis figuren tænker,
vil jeg se, at øjnene indlæser informationen.
Jeg vil se en lille forandring."
Hvis man animerer det ordinære, opnår man noget ekstraordinært.
Jeg instruerede med Mark Gustafson,
som for mig er en legendarisk instruktør og animator.
Det har været fantastisk at arbejde med Guillermo,
for som kunstner er han på toppen lige nu.
Derfor skal man også selv hæve niveauet.
Guillermo har været fantastisk, fordi han stolede på animatoren,
ligesom han stoler på sine skuespillere.
I realfilm er det stort set sådan,
at skuespilleren ejer filmen mellem action og cut.
Man knytter dette bånd til animatorerne,
og det giver dem stor magt til at tænke via marionetten,
til ikke at udføre handlinger, til at undgå pantomime
og til at give os ægte skuespil.
Animatorerne er vores skuespillere.
Animation er en meget udførlig proces,
og vi ville have, at animatorerne ejede præstationerne.
Et af grundprincipperne, Guillermo og jeg opstillede fra starten,
var, at præstationen så vidt muligt skulle gives tilbage til animatorerne.
Det betød blandt andet, at de skulle indspille realfilmvideoer.
Lad være med at lyve, ellers vil din næse vokse og vokse…
Før indspilningen starter, vil animatoren undersøge,
hvilken form, hvilken type bevægelser, og hvilken hastighed scenen vil have.
En god og hurtig metode er at filme sig selv.
Animatoren dukkede op
med sin egen videooptagelse af scenen.
Det elskede Guillermo virkelig.
Hver gang han ser dem, smiler han stort og siger:
"Ja! Præcis sådan! Fantastisk!"
Spazzatura.
Gris Grimly designede en fantastisk Pinocchio.
Det er den bedste Pinocchio, jeg har set, fordi den er så enkel og så smuk.
Da jeg begyndte at illustrere Pinocchio, ville jeg gøre ham ranglet og kejtet.
Som en marionet uden snore.
Designet af hovedpersonen Pinocchio skulle være færdigt først.
Guillermo havde en fantastisk idé om en slags Frankenstein
med en færdig og en ufærdig halvdel.
Vi gjorde ham asymmetrisk,
fordi Geppetto er fuld, da han udskærer ham.
Én af idéerne er, at han begynder med øret og håret her.
Han er meget forsigtig med det, og så siger han: "Arh"
og afslutter ham lidt hurtigt.
Geppetto var den figur, vi brugte mest tid på at designe.
Vi gav ham flere lag tøj på.
Vi bestræbte os på at gøre alt det, han havde på, pjaltet.
Han er ikke en fyr, der har råd til mange par bukser.
Min søn.
Vi skulle sørge for, at han ikke virkede behagelig.
Det er en fyr, der drikker og bliver vred.
Han forstår ikke Pinocchio.
Der går lang tid, før han indser,
at hans kærlighed til drengen er meget vigtigere
end at gøre det, der er socialt acceptabelt.
Selvom han er død, kan jeg stadig bruge ham.
Hvor vover du? Vis lidt respekt!
Hovedskurken i mange af historierne er en figur ved navn Mangiafuoco.
Han er meget stor.
Jeg havde en dårlig fornemmelse. Jeg syntes, det var en kliché.
Guillermo kaldte på dem, der arbejdede på filmen,
og han så på os og sagde: "Hør her. Skurken er elendig, og jeg vil ændre ham."
Jeg sagde: "Jeg synes virkelig, det bør være ham her.
Kan vi gøre ham til hovedskurken?"
Jeg tænkte bare: "Okay. Vi har allerede skabt skurken.
Hvad gør vi så?"
Hvad svarede du på spørgsmålet?
Når først man så det for sig, kunne man ikke glemme det,
så man fandt en løsning med det fantastiske hold.
Vi brugte en masse tid på at designe Mangiafuoco
med et kæmpestort skæg.
Vi gjorde ham færdig, og nu er han én af baggrundsfigurerne i cirkusset.
Gå med jer! Det er ikke en forestilling!
Jo, det er!
Volpe er én af de mest fantastiske figurer.
Han er sjov, fordi han lidt er djævelen.
Meget transaktionel.
Han gør det bedste for sig selv.
Der er lige en sidste detalje.
Da vi tænkte på fårekyllingen,
var min idé en fårekylling, der havde rejst i hele verden
og boet hos en billedhugger og en advokat.
Og jeg kom på navnet Sebastian J. Fårekylling.
Det lød så sofistikeret.
Fårekyllingen var drevet af Guillermo.
Han tager denne figur, der er en smule arrogant,
og får en til at kunne lide ham og ville følge ham.
Animationen af fårekyllingen er tilsyneladende meget enkel,
men det gør, at man skal være meget forsigtig.
Han bruger hænderne meget til at forklare med og…
Han er meget retskaffen.
Så han bruger hænderne til at kræve en forklaring,
til at anklage nogen
og til at signalere.
Han bruger hele kroppen som et ansigt.
Jeg er ingen guvernante.
Og så er der designet af skabningerne, som er noget helt andet,
og det er Guillermos sande speciale.
Pighajen, Døden, træånden, fårekyllingen og harerne
har den samme ujordiske, blåviolette hud, fordi de er forbundet med hinanden.
Harerne fører de døde over til den anden side.
De er en forlængelse af Døden, som er livets søster, træånden.
Konceptkunsten var aldrig stiliseret. Figurerne havde ikke et poleret udseende.
De havde jord under neglene.
De havde skavanker.
Det var, som om hver figur havde levet et liv før i filmen.
Vi skabte en figur, og vi lavede et smukt kostume til Geppetto
eller én af de andre figurer, og så modtog vi en besked.
"Guillermo har set det.
Det skal se beskidt ud."
Man laver en smuk marionet,
men den ligner én, man har hentet i butikken.
Den ligner ikke en figur i en historie.
Man behøver ikke tro, de er rigtige mennesker.
Man skal tro på dem som figurer.
Vi ville samle formen og figuren, vi ville smelte dem sammen.
Volpe med sine dæmoniske, hornagtige vinger i håret.
Pinocchios uskyld og enkelhed.
Geppettos jordnærhed og gammeldags skønhed.
Vi ville lave et designarbejde, der fortalte historien.
Friktioner fra min ungdom. Af Sebastian J. Fårekylling.
Hvad angår størrelsen,
bruger vi forskellige størrelser til forskellige behov.
Det er vores Pinocchio, der interagerer med fårekyllingen, som har denne højde.
Sebastian J. Fårekylling.
Og for at give ham den rigtige størrelse
har vi i nogle få optagelser brug for fårekyllingen på Pinocchios skulder,
mens han hvisker i hans øre.
Så vi bruger denne store Pinocchio.
Og i andre optagelser bruger vi denne lille Pinocchio.
Så har vi disse små fårekyllinger
til andre optagelser.
Især når han bliver mast.
Åh, hvilken smerte.
Det er begrænset, hvor lille marionetten kan være,
hvis man skal kunne styre den i animationen.
Så vi byggede så lille en Pinocchio som muligt,
men som vi stadig let kunne styre.
Og så er alle andres skala i forhold til det.
Og setstykkerne er i forhold til det.
Alt skal bygges.
Det er velsignelsen og forbandelsen ved stop motion.
Man kan få tingene til at se ud præcis, som de skal.
Det er spændende,
fordi man skaber en verden ulig andre eller måske meget lig andre.
Og det er ret stærkt.
Sådan fortælles historien bedst.
Vi så en masse af Guillermos film og hentede vigtige ting derfra.
Farver, teksturer,
vinduesformer og bare den generelle stemning.
Det tager nok tre sekunder at se, at det er en film af Guillermo,
og det ville vi også opnå.
Settene vækker minder
om de italienske småbyers skønhed.
Jeg kender byer som den her.
Vi lavede en masse research.
Fotografier og plakater, vi kopierede typografien,
fordi det skulle virke ægte.
Alle bygningerne i byen har rester af den oprindelige konstruktion
såsom middelalderruiner.
Og så er der udskæringer fra 1700-tallet og vægmalerier,
der var freskoer fra 1500-tallet og 1400-tallet.
Så det virker lagdelt.
Når man overfører manuskriptet til storyboardene,
kan beslutningerne afgøre, hvor stor visionen bliver,
og man kan vælge kameraets placering, dets bevægelse og den slags.
En af vores unikke udfordringer er,
at animatoren skal kunne komme ind og nå dukkerne og animere.
Så settene skal designes,
så de kan skilles ad på mange forskellige måder.
Det er et tæt samarbejde,
og vi snakker alle sammen om, hvordan det vil se ud.
Filmens stil er sådan, og animationen skal passe ind i den verden.
I starten skal man finde ud af, hvordan æstetikken præcis skal være.
Vi baserer det på noget meget enkelt.
Vi har en fyrrekogle i filmen, som er en charmerende lille genstand.
Vi kiggede på den igen og igen i flere måneder.
Derefter så vi på andre ting og spurgte:
"Hvordan lavede vi koglen? Vi kan lide dens udseende."
Hvis man kender linjerne i en naturlig fyrrekogle,
begynder man at lære linjesproget,
detaljeniveauet og det virkelighedsniveau, som vi forsøger at få med i filmen.
Man fornemmer, hvordan den verden ser ud.
Med marionetten Døden kunne vi udforske visse aspekter.
Ja. Døden havde fra starten en slangehale.
Det var dig og Toby,
der fandt på skællenes fyrrekogletekstur, og det var så genialt.
Det forbandt den med koglen og viste, at Døden repræsenterer alt levende.
Der var et par bukser til Spazzatura, og striberne i bukserne…
-De skulle laves i hånden. -Lige præcis.
Men det skulle ikke være åbenlyst.
De skulle virke ægte.
Men det afspejlede sig også i alt andet.
Idéen om, at tingene ikke er perfekte.
At tingene har karakter.
Vi havde set prøven fra Mackinnon og Saunders.
De gav os farveprøver med ni forskellige slags striber.
Vi fandt dem, vi kunne lide, og sagde: "Dem."
Vi grinede. "Vi er alle enige. Alle tiders. Det skal være dem."
Næste skridt var at tale om hvorfor.
For hvis man drøfter hvorfor,
kan de samme regler måske bruges til andre ting.
For der findes regler.
Vi var nødt til at finde sproget.
Hvor tegneserieagtigt eller ægte skal det være.
Og jeg synes, vi endte med en god blanding.
Med et magisk element som Pinocchio
var vi nødt til at have en mere virkelighedsnær verden omkring ham.
Hvis alt er magisk, er intet magisk.
Verden skulle forankres, forholdene skulle være korrekte,
fysikken skulle være korrekt.
Det var grundlaget for Pinocchios følelsesmæssige historie og udvikling.
Det har Guillermo sans for.
Han kan mærke, når noget ikke vil passe ind i den verden.
Dette er ikke anderledes end at designe
og dekorere et realfilmset i fuld størrelse.
Det er skønheden ved stop motion-animation.
Settets design, scenografien, dekorationen og kinematografien er som i en realfilm.
For Guillermo er det vigtigt, at alt virker ægte,
så vi refererer til mange tidsbilleder, hvis vi kan finde dem.
For eksempel dette interiør.
Tænk på, at kul og træ var den primære energikilde.
Derfor lavede vi sodpletter på alle væggene.
Man kan ikke udføre det drevet af designet,
men derimod drevet af virkeligheden.
Under et af hans første besøg så han på kirken,
som vi kun lige akkurat var blevet færdige med, da han ankom.
Han sagde "Ja. Den skal sgu gøres ældgammel."
Vores udgangspunkt var, at kirkerne tog årtier, om ikke århundreder,
at bygge færdige.
Så træværket skulle være lidt lysere end freskoerne på væggene,
mosaikvinduerne skulle være fra et andet årti eller århundrede,
og udskæringen af Jesusfiguren tog et stykke tid.
Den skulle ligne det øvrige håndværk hjemme hos Geppetto.
Man skulle kunne se høvlingen i træet og formen.
Der skulle være en parallelitet med Pinocchio, som er udskåret i træ.
Pinocchio har svært ved at forstå, hvorfor folkene i byen hader ham,
når nu han er lavet af træ, men de elsker Ham,
der også er lavet af træ.
Så det var noget, der kun kunne gøres i kirken.
Min eneste bekymring var,
om udstyret til bevægelseskontrol ville være nok til
at lave alle de kamerabevægelser, som Guillermo forventede i filmen.
For i Guillermos nyeste film stopper kameraet ikke.
Figurerne og kameraet skulle bevæge sig rundt.
Akkurat som med skuespillere på et set.
I nogle scener bevæger vi kameraet en hel del.
Én af optagelserne tog for eksempel tre måneder.
I en scene er Spazzatura på vej tilbage til tivoliet.
Han løber ned, og kameraet følger efter ham
hen over tivolipladsen og ender ved Volpes vogn.
Sådan en optagelse siger så meget,
for man ser virkelig, hvordan Spazzatura bevæger sig.
Den fortæller noget om hans karakter.
Den fortæller også om det miljø, han kommer fra, om cirkusset.
Vi møder også nogle af de andre figurer,
der står i baggrunden, idet han passerer dem.
Mange af Guillermos film er hyperrealistiske.
Man bruger lyset til at fremhæve stemningen i en scene.
Skyer, der bevæger sig,
gør utrolig meget for historiefortællingen.
Ligesom i scenen, hvor Geppetto fælder træet.
Det hjælper med at afspejle Geppettos lidelse,
så vi kan forstærke dramaet.
Én af de ting, vi ikke havde gjort før,
var den scene, hvor Volpe brænder Pinocchio på bålet.
Vi havde en fakkel med LED-pærer indeni faklen.
Og mens Volpe bevægede faklen,
kunne vi gentage den bevægelse separat og således skabe flere eksponeringer.
Giv mig faklen, Spazzatura!
Normalt er man nødt til at fake det ved at ændre lyssætningen.
Det her gav os mulighed for
at kontrollere det i efterproduktionen.
Vi kunne have måneskinnet for sig
og bare tilføje lyset fra faklen og bålet ad flere omgange.
Du skal brænde.
Brænd stærkt!
Som en stjerne!
Hjælp!
Det er fantastisk, som figurdesignet og skuespillerne
øver indflydelse på hinanden, og animatoren øver også indflydelse.
Når animatoren får marionetten, har vedkommende stemmesporene.
Det, jeg elsker ved Pinocchio, er,
at han er indbegrebet af alle fire-seksårige børn,
som er nogle krudtugler, ingen kan kontrollere.
Når de er kede af det, ved man det,
og de kan være på nippet til at græde og hoppe af glæde to sekunder senere.
Det oplevede vi med Gregory.
Optagelserne tog meget kort tid, men det hele var sandt.
I starten var jeg meget nervøs.
Jeg har aldrig lavet noget, hvor jeg havde en stor rolle i filmen.
Det var som at filme en dokumentar.
Hver gang han skulle sige en replik, gjorde vi en lille ting…
Noget, der gjorde det let for ham at spille rollen.
Jeg sagde, han skulle kalde mig et fjols.
Hvis jeg sagde "fjols" efter replikken, selvom det ikke kom med i filmen,
ville jeg lægge flere kræfter i, især i nogle af de sjoveste replikker.
Hver gang han blev lidt for teatralsk,
sagde han: "Hold kæft, fjols!"
Så grinede han og fortsatte.
Jeg er af blod og knogler og kødklumper.
Jeg er en rigtig dreng!
Han er god til at være naturlig,
men han er utrolig følsom, når han hvisker,
eller når han taler med fårekyllingen eller med Tælleprås.
Følelsen er fuldstændig ægte.
Fædre bliver fortvivlede ligesom alle andre.
Og de siger ting, som de kun tror, de mener i det øjeblik.
Men inderst inde elsker de én.
Jeg tror, det er mit tredje projekt med David Bradley,
og det er, fordi jeg beundrer ham rigtig meget.
Som skuespiller har han en lyd, der er let at identificere.
Sådan taler ingen til borgmesteren.
Min tilgang til manuskriptet var at finde en form for stemmekvalitet,
der var troværdig og ægte,
men som fortæller historien og er mere levende
og mere fængslende, og som fanger essensen af figuren.
Han går hurtigt op og ned. "Hvorfor siger du det?"
Han er virkelig…
Det er næsten som noget musikalsk.
En søn ved, når hans far er i live.
Han finder os, bare vent og se. Du behøver ikke at bekymre dig.
Det kan du sagtens sige.
Fårekyllingen overbeviste mig ikke, da vi startede på filmen. Som figur.
Da Ewan begyndte at sige replikkerne, sagde jeg: "Okay. Jeg er med."
Vi klarede det!
Det er utroligt!
Jeg er kæmpestor fan af Ewan McGregor,
og når han taler, er han både genkendelig og varm.
Jeg sagde: "Vi kan ikke få nok af den stemme."
Men jeg gjorde mit bedste.
Bedre kan det ikke gøres.
Det lærte Pinocchio mig.
Jeg mente, det skulle være filmens hovedperson, fortælleren.
Vi omskrev scenerne og fremhævede fårekyllingen,
selvom han bare så på.
Jeg tror, optagelserne med Ewan er de bedste stemmeoptagelser,
jeg har oplevet i mit liv.
Jeg er grev Volpe! Du er blevet udvalgt!
Bliv en del af det sjove, fantasifulde, sorgløse tivoliliv
som stjernen i mit marionetshow!
Vi vidste, at Volpe skulle være prangende, kosmopolitisk, tiltalende
og lyde som en verdensmand.
Han skulle tale med accent, men have en stemme,
der fejlfrit kunne udtale et ord på fransk, italiensk og tysk.
Marionetter er le meilleur qui soit.
Toppen! Løft din arm.
Marionetter respekteres i alle samfundslag.
Den eneste stemme, jeg havde i tankerne, var Christoph Waltz.
Det er virkelig en fyr, der kan ændre rytmen og tonen midt i en sætning.
Det er en dramatisk funktion, om man så må sige.
Og jeg leder altid efter historiens funktion.
Han forstår virkelig at variere og slå til på det helt rigtige tidspunkt.
Hvad er der? Hvad laver du her?
Spazzaturas stemme, som kommer som en stor overraskelse,
var næsten en velsignelse og et uheld, som jeg ikke kunne forudse.
Vi optog Nightmare Alley.
Cate Blanchett og jeg havde det så sjovt,
at hun sagde: "Du må give mig en rolle i Pinocchio."
Jeg sagde: "Der er kun rollen som abe tilbage."
Jeg sagde: "Jeg vil spille hvad som helst. Om så det er en blyant i din film."
Jeg viste hende designet til Spazzatura, og hun sagde:
"Jeg tror, det er mit totemdyr."
Når Spazzatura bliver skudt op i luften, vil du så have en lille…
I det fjerne.
Jeg tror, der er lidt af Guillermos latter … i Spazzatura.
Men vi føler vist alle, at alle figurerne i Guillermos film er hans udtryk.
Så Guillermos egenskaber findes nok i alle figurerne.
Og Spazzatura er et godt eksempel.
Ciao papa Mio papa…
Normalt, når man ser animationsfilm med musik i,
kan man mærke, når sangene kommer.
Det er næsten, som om dialogen er en rampe for musikken.
Ønsk mig lykke, ønsk mig held…
Men sangene i Guillermos Pinocchio kommer fuldstændig som en overraskelse.
Marionetterne fik mig til ikke
at se det som en animationsfilm, men derimod som en realfilm.
Det er det samme, da de ser levende ud.
De ligner rigtige mennesker.
Så jeg lavede musikken, som var de rigtige mennesker.
Vi kalder det ikke en musical, men en film med musikalske øjeblikke.
Det er ikke musicalsange eller popsange.
Det er sange, der minder én om Alexandre, Guillermo og Mark.
Alle de geniale hjerner sammen er noget helt unikt.
Da Alexandre og jeg talte sammen, syntes jeg, det ville være interessant
at starte filmen med figurer, der synger,
men at sidste halvdel af filmen inkluderede fascistiske sange og marcher.
Denne film var en meget lang proces, fordi animationen tager meget tid.
Men Guillermo ville også have mig til at skrive sange til figurerne.
En sang kan på nogle få sekunder forklare en figurs liv.
De sætter tonen musikalsk.
De giver også information om, hvem de er, hvor de er,
hvor de kommer fra, og hvor de skal hen.
Jeg beundrer Alexandre Desplat.
Han er en sublim filmkomponist.
Han gør det samme, som jeg gør med mine roller.
Han ser på historien.
I hele filmen har jeg valgt kun at bruge træinstrumenter.
Så vi har guitarer, mandolin,
piano, harpe og alle træblæserne.
Fagotter, klarinetter, oboer og fløjter.
Alle er træinstrumenter.
Det skaber et meget mærkeligt miljø, der passer til Pinocchio.
Nej!
Man kunne sagtens se filmen sammen med Pans labyrint og The Devil's Backbone.
Den har mange elementer med en ren sjæl, der bliver testet,
og som kommer stærkere ud på den anden side.
Som jeg ser det, er du blevet pålagt en byrde.
Det er en film om døden.
Der er ingen film om livet uden en film om døden.
Udmærket.
Da vi begyndte på Pinocchio, vidste jeg, at jeg ville lave min egen version.
Jeg ville ikke bare lave endnu en fortolkning.
Jeg ville tale om ting, der berører mig dybt.
De fleste af mine film handler om mig og min far,
og denne film er ingen undtagelse.
Man ser drengen vokse op uden at ændre sig fysisk.
Men han indser, at han kan gøre langt mere end alle andre omkring ham.
Udnyt nu tiden.
Normalt handler Pinocchio om, hvad Pinocchio lærer i verden.
Så bliver han en god dreng og derfor en rigtig dreng.
Sådan er vores Pinocchio ikke.
Han forandrer alle, fordi han er så uskyldig.
Han forandrer Geppetto. Han forandrer fårekyllingen.
Han forandrer Spazzatura. Han forandrer alle.
Og han finder ud af, hvem han er som menneske.
Filmen overgik alle mine forventninger.
Jeg ville have elsket filmen som barn.
Jeg vil også elske at se den som voksen.
Jeg vil elske at drøfte den med familien.
Og muligheden for at se den flere gange, efter man har set den for første gang,
skaber et tæt bånd mellem seeren og filmen.
Jeg synes bedre og bedre om den, for hver gang jeg ser den,
og jeg håber, det samme vil ske for seerne.
Tekster af: Vibeke Petersen