Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я спокійно спав посеред вічної темряви.
Спати приємно, коли відповідей обмаль.
Отож я й спав.
Кілька місяців.
Потім мене потягло до якогось сяйва,
але життя
не відпускало мене.
Фирате?
Синку!
Саліху!
-Що таке? -Він розплющив очі.
Він розплющив очі, Саліху.
-Розплющив! -Що?
-Ох, синку. -Синку?
-Скажи щось, синку. -Синку.
-Будь ласка, скажи щось. -Скажи, дитинко.
Я так тебе люблю, синку. Я так тебе люблю.
-Він на мене дивиться? -Синку.
-Думаю, так. -Очі розплющені.
Сину.
Мамо?
Що?
Що, синку? Кажи, любий.
Що сталося з іншими?
Мамо?
СТАМБУЛ, РІК ТОМУ…
Цього тижня в місті не загинуло жодної людини, га?
Ніхто не поділився своїм горем через нашу агенцію?
Знаєте, скільки людей щотижня помирає в цьому місті?
Га? Не знаєте.
Ми з цього живемо, люди. Як ви можете не знати?
Я вам скажу. Двісті десять людей.
Це в середньому за один день.
Мельдо, люба, помнож мені 210 на сім.
-Без калькулятора? -Як тобі завгодно.
Що ж… Сім на два, 14…
Сім на два… 1470. Виходить 1470.
Дякую. 1470 людей.
За тиждень помирає 1470 людей, а нам не випадає жодного некролога?
Агенція «Ачар» нагорі робить здоровенні білборди, а ми?
ТРАГІЧНА ВТРАТА
Ми котимося вниз.
Газети теж фактично мертві.
-Що? -Газети теж мертві, Фирате.
То час агенції писати власний некролог?
Так.
Ну, що ж.
Ось і все.
Сьогодні ми зачиняємося.
А що ж залишається? Не вигоріло.
Я знаю, що винен вам гроші.
І уряду.
Подбаю про це якомога швидше, добре?
Благословляєте?
-Так. -А, і це не…
Це не ваша провина.
Це все я.
Не кажи так.
РЕКЛАМНА АГЕНЦІІЯ ФИРАТА
Я говорила з іншими.
Ніхто тебе не штурхає. Розрахуєшся, коли зможеш.
Добре?
Буде один фестиваль, ми з Сергатом їдемо.
Приєднуйся.
Наче я в настрої на фестивалі.
Нічого святкувати.
Та це ж не святкування.
Там просто буде йога і все таке.
-Мусиш провітрити голову. -Бо в кишенях у мене й так вітер.
Не картай себе. Гаразд?
-Глянь. -Що?
Ходімо. Не розкисай. Вставай.
Це готове. Решту спакуємо пізніше.
До речі, Сергат багато заробив на біткойнах.
І що?
Може, він покриє частину боргу, якщо ти гарненько попросиш.
Я ні в кого не прошу грошей.
Ну й нехай, Фирате. Добре. Більше ані слова про це.
Сподіваюся, твої кредитори такі ж милі, як і ти.
-Агов. Чуєш? -Що?
Ну, а скільки він заробив?
На тих біткойнах.
Дай-но пригощу тебе кавою.
Ходімо.
Просто закупися і все.
Не ризикнеш — не заробиш.
Що не ясно?
Тримай, любий.
Пам'ятай, ніколи не виграєш, не ризикнувши програти.
Отак. Такі справи.
-Я тобі так скажу. -На.
Поїж.
Так, так. І шіткойни теж.
Всякі там «Ріпли-міпли» і все таке.
Отак.
Якщо ми це зробимо…
Ясно.
Ну, то зробімо це.
Він завжди на зв'язку?
-Так, пане Гактане. -Та ні, сьогодні.
-Хтозна чому. -У нього самі гроші на думці.
Насправді у нього дуже добре серце.
Так? І скільки таке коштувало?
-Ой, все. -Але…
Але ж слухання у справі «Ріпл» буде дев'ятого лютого…
Алло? Перепрошую. Телефон погано ловить.
Просто ви казали, що в кінці лютого. Ясно. Дуже дякую, пане.
Поговоримо пізніше. До побачення.
Алло?
Маєш хвилинку на два слова?
-Хто це? -Це Фират, із заднього сидіння.
Ну а що?
Крутяк!
Ну в тебе й міна. Маєш по заслузі.
Гарно ж ти мене. Визнаю.
Як справи?
Ходімо.
-Ми реально займемося йогою, Мельдо? -Ага.
-Три дні поспіль? -Так!
Це ж фестиваль. Може, просто подивимося на інших, га?
А ти їй пообіцяй відвідати один сеанс, як я.
А це хто?
Сергате.
-Що? -Слухай сюди.
Відклади телефон, бо зараз полетить, клянуся.
Гаразд. Добре.
Заспокойся.
Не забувай, що у нас тут медитація.
Заспокойся.
Я пішов. До зустрічі. Не затягуй.
-Медитація? -Ага.
Куди це ви мене привезли?
Мельдо, давай поговоримо про гроші, щоб я завтра ж поїхав.
Не сміши, Фирате.
Спробуй хоч раз розслабитися. Будь ласка. Добре?
Викинь все з голови і ходімо зі мною. Прошу.
Перший вечір — це просто танці і співи.
Сеанс на світанку.
-На світанку? -Ага.
Це о котрій?
Для вас не таємниця,
що у кожного з нас є наміри.
Намір — рушій прогресу.
Тож присвятимо сьогоднішню вправу
повному очищенню душі від часу і матеріального буття.
Спершу заспіваймо нашу мантру.
Я поясню її значення,
щоб наші нові друзі
не почувалися незручно.
Тут у нас усе і вся —
з землі і світла.
Тільки земля і тільки світло.
Не думайте ні про що інше.
Гаразд. Почнемо з «Нірвана Шатакам».
Послухаймо наших друзів,
які супроводжуватимуть нас своєю чудовою музикою.
Юсуф, Лідія, і наші співці кіртану.
Я перекладу слова.
«Я не думки».
«Я не розум».
«Я не совість».
«Я не небо».
«Я не земля».
«Я не тіло».
«Я не подих».
«Я не знане і не незнане».
«Я не бачене і не небачене».
Я вже почуваюся краще після цього сеансу.
А ви?
Ну, типу… «Я — ніщо».
Перекладений текст — більша абракадабра, ніж індійський.
Як його там? «Нірвана Шакітан»? «Шакатан»?
Ти серйозно не зрозумів?
А ти зрозуміла?
Сергате, любий, ну аякже.
Усе і вся — з землі й світла.
Що тут не ясно?
До речі, ця йогиня — справжня знаменитість.
Вміє говорити з мертвими і все таке.
-З мертвими? -Ага.
Дурня якась.
Можеш не вірити.
«Я не знане і не незнане». Що це означає?
Фирате, ти щось зрозумів?
Ні, але голос у дівчини магічний.
-Що? -Та ви що, аніскілечки не зрозуміли? Ясно.
Вона каже, що треба відірвати наші душі від матеріального світу, і…
Треба звільнити наші душі від матеріального світу на три дні.
Що тут не ясно?
Елементарні речі, серйозно.
Задумайтеся хоч на мить про духовне, ну.
На що вона образилася? Зачекай.
Не хвилюйся, мамо.
Я дуже щаслива.
Я люблю своє життя і не повернуся.
Чому ти так поводишся?
Серйозно, мамо.
Чого ти плачеш?
Мамо, чому тебе так засмучує те, на що мені начхати?
Ні.
Ні, мамо.
Я не хочу з ним говорити. Ні…
Я не хочу, мамо.
Я не хочу з ним говорити, мамо!
Будь ласка, не турбуйтеся.
-Я знайду. -Не варто було його кидати.
Має бути десь тут, але…
А дайте мені свій номер? Я подзвоню, щоб ми почули.
Звісно. Гаразд.
Було б класно. Дякую.
Ось.
-Він на беззвучному? -Ні. Буде дзвонити.
Ну, або хоч засвітиться.
Я його чую. Ось!
-Тримайте. -Ура.
Дякую.
-Все в порядку? -Так. Уже краще.
Добре, що хоч не в море кинула.
Я чув, як ви щойно співали мантри,
але тепер…
Так.
Там ми відпускаємо себе, але тут…
Так.
Я — Фират.
Вирішив сказати своє ім'я.
Можете й ним кидатися
у поривах злості.
Я — Лідія.
-Лідія. -Так.
Тільки в море ним не кидайтеся.
-Ще раз дякую. -А ви…
На якому рівні?
-Ну, я про йогу. -А.
-Я просто співачка. -Ясно.
Ми часом виступаємо на таких заходах.
Зрозуміло.
Платять мало, але це хоч гарно.
Ну, і місце в наметовому безкоштовне.
А я, знаєте…
Я в дитинстві хотів грати на дарбуці.
Перкусію винайшли не в нашому районі, тому нічого крутішого я мати не міг.
А потім що?
Ну, коли ви виросли.
Тоді…
-Я закрив компанію два дні тому. -Ясно.
Ми робили рекламу. Ну, рекламна агенція.
Так я вивчився на боржника.
Зрозуміло.
-Ага. -Ясно.
Скажу відверто.
На йога ви не схожий.
-Чому ви тут? -Я тут…
щоб віднайти спокій у йозі.
-Мене подруга змусила. -Змусила?
Складно пояснити, але я займаюся йогою, щоб просити гроші.
Ого. Справді складно.
-Так. -Лідіє!
Що? Ходи сюди.
Привіт.
Я — Юсуф.
-Фират. -Привіт.
Ще раз дуже дякую.
-Будь ласка. -Дуже рада.
-Щасти. -Щасти.
-Де ти був? -Недалечко. Як ти?
Зовсім поруч ходив.
А ти що тут?
Фирате.
-Тут м'яса нема. -Що?
У меню нема м'яса.
-Мені й так добре. -Не тільки зараз. Взагалі.
-Взагалі? -Так.
-Але чому? -Впливає на мозок, мабуть.
Іскендер кебаб?
Ага.
-Сергате, слухай. -Так?
-Ти ж знаєшся на біткойні? -Так.
Мені всі розказують, але я не розумію.
Як воно працює?
Дай-но поясню, що таке біткойн.
Що таке гроші?
-Що таке гроші? -І почав пояснювати.
Цілу ніч балакав. Я й двох слів вставити не міг.
Ніщо, на що працюєш понад міру, не приносить щастя.
Трохи напружся — і все.
Надмір зусиль — зайвий.
Не треба жертвувати собою, щоб досягти мети.
Цілі поневолюють нас.
Дійдеш до мети і зрозумієш, що витратив життя на дорогу, прокладену амбіціями.
У гонитві за досягненнями
ми пропускаємо найцінніше:
саму подорож.
Якнайшвидше втрапити туди, куди хочеш.
Це єдине бажання.
Але лише тоді, коли зможеш глянути в дзеркало
і сказати «Я кохаю тебе» від щирого серця,
будеш готовий покохати когось іншого.
Просто зазирни у себе.
Завжди дивися в себе.
Годі витріщатися на інших.
Зазирни в себе.
Я зазирнув у себе й згадав.
У мене борг на 150 000 лір.
Хочу вам сказати дещо неочікуване.
Не забувайте, що історія не повторюється.
Просто її хід — циклічний.
Тому прийдешні події нам підказує небо.
Останнім часом,
зірки не віщують нам гарних новин.
Попереду дуже важкі дні.
І це надовго.
Але коли все скінчиться, на нас чекає Апокаліпсис любові.
Ті, що шукають істину, возз'єднаються того дня.
Знаки — важливі.
І важливо розуміти, що знак — це знак.
Ті, що пливуть за течією,
дістануться до мети без зусиль.
Але інші
постійно пливтимуть проти.
До побачення.
До зустрічі в Апокаліпсисі любові.
То що це буде?
Не знаю. Вдаю, що зрозумів, щоб вона не злилася.
-Ну, але… -Мовчіть!
Замовкніть уже. Я думаю.
Ти думаєш?
Є шлях
Що всіяний пастками
Є шлях
З якого не повернешся
Близько до моря
Та далеко від світу
Близько до моря
Та далеко від світу
Давай відпустимо все
Без жодних зусиль
Чутлива ти
І втомлений я
Знайдімо собі місце
Далеко від світу
Знайдімо собі місце
Далеко від світу
І знов Хотітимем до неба
А книга життя триватиме Розділ за розділом
Я натерпілася Хочу сховатися
Знайдімо собі місце
Далеко від світу
Стільки всього Я не змогла зробити
Я зла на себе І з гріхом на душі
Врятуй мене Від цього міста
Знайдімо собі місце
Далеко від світу
Знайдімо собі місце
Далеко від світу
Чуваче, послухай мене.
Зроби запит на продаж.
Не дзвони. Просто чекай.
Чекай і все.
М'ясо неймовірне. Хочете?
Фирате, хочеш?
-Ти? -Ні.
Як хочете.
Але це так смачно.
Давно не їв м'яса. Аж тремчу.
-Це неймовірно. -Ти перебільшуєш.
Алло?
Що ви зробили з будинком у Топані?
Знайдіть власника! Як не можете? Шукайте!
Добре. Я передзвоню. Перемикаюся.
Мені ще хтось дзвонить. Гаразд.
Алло?
Здоров, Сергате. Це Фират.
Гарно!
-Як я знов на це повівся? -Не кидай слухавку.
Так буде краще для всіх. Є розмова.
Мені…
Потрібні гроші.
Ти міг би мені допомогти?
Ось що я хотів спитати. Але неважливо.
Вдамо, що я цього не казав. Вибач.
Гаразд. Скільки тобі треба?
Багато.
Мені треба багато,
а скільки позичиш?
Який борг?
-Мельда тобі не казала? -Я казала.
-Казала. -То нащо питаєш?
-Ти мене соромиш. -Бачиш, мої гроші зараз задіяні.
Вони на депозиті. Тому я…
-Можу десять тисяч. -Тридцять.
-Що? -Позич йому 30 тисяч.
Щоб хоча б заплатити персоналу. Так, Фирате?
Сергате, ну.
Частина нам окупиться дуже скоро.
-Я про свою зарплату. -Тридцять?
А це не забагато?
Гаразд. Добре. Тридцять тисяч.
Я тобі їх з дому перерахую.
Дуже дякую, друже.
Я передзвоню.
-Передзвониш? -Гарний жарт.
Який жартун.
Як ти, мамо?
Я добре. А ти як, синку?
Добре, мамо. Не скаржуся.
Чудово. Ну, якщо ти в порядку…
Назви число від одного до 40.
Я з числами не дружу.
Спитай сина.
То я ж його й питав.
Алло?
Тату, зачекай.
Як справи?
Назви число від одного до 40.
-Тато питає? -Очевидно.
Ти в порядку?
За шкалою від одного до 40?
Нуль.
Ясно. Приходь в офіс завтра зранку.
-Ця робота не для мене, Ірфане. -Ой, мовчи.
Заходь та й все. Давай. Я чекатиму.
Алло? 32, тату.
Тридцять два. Чудово.
Тридцять два.
Отак.
По-перше, у твоєму становищі беруться за все.
По-друге, твоє майно конфіскують.
Це ж фактично одне і те саме.
Що?
Нічого. Продовжуй.
Ти не дуже розумний, але вигляд маєш пристойний.
Зуби заговориш.
Треба щоб лікарі виписували наші ліки,
а не наших конкурентів.
Це все, що потрібно.
Використовуй рекламу з розумом.
Кожен медичний заклад у цій країні
має мати на столах наш календар.
А ще у нас є телефонні штучки.
Ну, знаєш, тримачі. Щоб телефон стояв.
Тримають телефон.
Якщо лікарі не захочуть,
дай їм пару ручок.
І йди в інше місце.
Бублика?
-Ні, дякую. -Пригощайся.
-Я снідав. -Не голодний?
У Мармарисі конференція.
Збирай речі.
ЗДОРОВ'Я — ГОЛОВНЕ АЙНЗДОРОВ'Я
Шановні гості, вітаємо на нашій конференції.
Цього року, щоб вивести наш бренд у лідери, всі наші представники…
Оскільки деякі колеги працюють важче за інших…
…третій за рівнем продажів…
…вони зробили все, що могли.
Я хочу запросити на сцену пана Бешира Фулію.
Бажаю ще більших успіхів.
Феріт?
Не Феріт.
Фират!
Так!
-Радий, що не викинула моє ім'я. -Так. Як ти?
Усе гаразд. А ви як?
Та добре. Працюємо та й усе.
Граємо сьогодні у вестибюлі.
Перша зустріч — то зазвичай таке.
Просто збіг.
А друга — рахується. Це вже синхронність.
-Хто це сказав? Не схоже на тебе. -Моя бабця.
-Чудово сказано. -Правда ж? Дякую.
То чому ти тут?
Я почав працювати у фармацевтичній компанії.
Тут медовий місяць їхніх продажників.
Смішно.
Що продаєте?
Які хвороби лікуєте?
Ну, всякі там виразки, печію…
І знеболювальні є.
У нас є все.
Звучить так собі, правда?
Ну…
-Роблю це через силу. -Через силу?
Через силу, так.
Я якось досі не можу зрозуміти.
Як можна щось мати без зусиль?
А що ти хочеш мати?
Хліб.
Ну, знаєш, заробіток.
Тоді таке питання.
-Тобі подобається твоя робота? -Ну, ми щойно зустрілися, тож…
-Що ти робив раніше? -Мав власну агенцію.
-Продавав некрологи. -Некрологи?
Ті, що в газетах.
«Трагічна втрата…
-і так далі». -Серйозно?
-Як мило. -Ну… Мило?
-Вибач. Це… -Серйозно…
-Вибач, будь ласка. -Так. Це не смішно.
Вибач за сміх.
Помрете від сміху — займуся вашими некрологами.
-Ну, зайнявся б. -Точно.
Ну, все.
Нам вже час.
Нам ще саунд-чек на вечір робити.
-Де? -На пляжі біля лісової дороги.
Ми сьогодні там. Приходь, якщо маєш час.
Не можу. Сьогодні велика подія.
-Хадісе і Беязит Озтюрк виступають. -Ого.
Ясно. Ми недостатньо великі зірки.
-Річ не в цьому. Це обов'язково. -Ні, я розумію.
Просто май на увазі.
-Щасти вам. -Бувай.
Друга зустріч теж може не рахуватися.
Думаю, потрібна третя.
Алло?
Пане Фирате, мені дуже суглоби болять.
Що мені випишете?
Розрив з Сергатом.
Дуже смішно.
Що поробляєш?
Та так.
Пам'ятаєш дівчину з йоги? Співачку.
Так.
Я зустрів її сьогодні.
Справді? І що?
У них тут сьогодні концерт.
-Запросила мене, але… -Он як?
…компанія проводить масштабний захід.
-Мене звільнять, якщо я не піду. -От біда.
Її звати Лідія.
Як? Лідія?
Мабуть, важко не піти за дівчиною на ім'я Лідія.
Так.
Тоді довго не думай.
Роби те, що тебе тішить.
Ясно. Кажеш, слухатися свого серця?
Саме так.
Або просто візьми своє серце з собою.
Це те саме.
Гаразд, дорогенький. Цілую.
-Розкажеш потім, добре? -Гаразд.
Дякую.
Разом.
Колись у Стамбулі мене люди любили.
Свіженький випускник.
Я був амбіційний, рішучий.
З бізнесом усе було гаразд. Усе йшло гладко.
Нічне життя теж було веселе.
А тоді
все зупинилося.
Я покотився вниз.
З часом докотився до дна.
А тоді пішов ще глибше.
Ще глибше?
Я винен купу грошей.
А після вашого концерту мене попруть з роботи.
Нічого не зробиш. Я не зміг.
Не вигоріло.
А яка була твоя мета?
Розбагатіти?
Не знаю. Приходиш у ресторан, дивишся на найкращий стіл…
Ніколи за ним не сидів.
-Та капець! -Жодного разу.
Це була твоя мета? Серйозно?
Ну, а для чого ми взагалі живемо?
Там багаті.
Там знаменитості, еліта. Вони сидять у лаунж-зоні, а ми…
-А що там є, в тій зоні? -У них там пляшки в льоду.
-Крісла зручні. -Та, крісла у кожному ресторані є.
Без жартів, я не знаю… Пам'ятаєш заняття з йоги?
-Так. -Та пані казала щось про…
«Пані»?
-Хіба вона не пані? -Ще й яка.
-Словом. Продовжуй. -Вона говорила про зусилля.
І я задумався.
Ну, типу…
Я голодний.
Ходімо на сандвіч. Тут є одне відоме місце.
-Бо я забагато говорю? -Та ні. Ходи.
Точно не через це. Давай.
-Ми йдемо? -Так.
Візьми.
Ви йдіть перші.
Ну, типу, дякую.
Ходімо.
Чекай.
-Усе добре. -Не так швидко.
-Я не залишу вас самих. -Чекай.
-Ну, давай. -Стоп.
Чого ти її не втримав?
Я тобі довіряв. А ти її впустив.
-Нам завтра в Кьойджегіз, так? -Так.
Фетхіє, Ґьочек, Ортаджа. Ми всюди.
Переночуємо тут чи зразу туди?
-Та поїхали. Година дороги. -Добре.
Які в тебе плани?
Ніяких.
Уперше в житті взагалі жодного плану.
Ані мети.
Клас. Уперше в тебе нема рутини.
Так.
-І майна теж скоро не буде. -То й що? Яка різниця?
Всяке майно в житті — це омана.
Мій батько казав:
«Майно — це не те, що тобі подобається, а те, за що ти відповідаєш».
Це ще коли він був чемний.
Якщо вже тобі нема чого робити, ходімо з нами.
Так!
Будемо втрьох. Повернешся в своє щасливе життя з Даламана.
Точно. Ми навіть дамо тобі пограти на дарбуці.
На дарбуці?
Ага.
А, ти ж не знаєш. Він хотів у дитинстві.
-Справді? -Та ні.
-Тобто, так, але… -Хотів, хотів.
Ходімо.
Може, Юсуф навчить тебе грати на перкусії?
Побачимо.
Де ти? Чого не відповідаєш?
Звиняй, друже. Хильнув забагато.
Де ти?
Я не можу, друже. Ця робота не для мене.
Але дякую тобі за все. Я йду.
Що ж, як хочеш.
Побачимося в Стамбулі.
-У тебе є гроші? -Кредитка з парою копійок.
Гаразд. Я тобі трохи скину.
Міні-гонорар.
Дуже дякую.
-Дякую. -Бережи себе.
Моя сумочка!
Вона ж просто співала.
-Оце кайф! -А він лізе з трояндами.
-Тричі. -Дістав у голову.
А що я мав робити?
-Я все одно новий ударник. -Ну, слухай.
-Добре ти йому вмазав. Аж… -Нащо розборонив? Хай би йшов до кінця.
-Мені було так весело! -Цей, а нам ще далеко?
Вже приїхали.
Ну, давай, виходь.
Сяйво!
Ох, моє маленьке!
Ходи, моє хороше.
Ходи, мале.
Поглянь. Дивись, хто прийшов. Ось.
Ходи сюди, це Фират. Знайомся.
Привіт, малий.
Мала.
-Дівчинка? -Так.
Привіт, мала.
Так?
-Де Бану? -Хто?
Бану.
Ви щось наплутали. Тут немає Бану.
Хто ти?
До вас у мене те саме питання. Хто ви?
Хто там?
То як тебе звати?
-Лідія. -Лідія?
Ти обрала чужинське ім'я?
Не чужинське.
Зрадила ім'я моєї покійної матері?
Нічого я не зрадила.
Це моє ім'я.
А її досі звуть Бану.
Ти…
живеш разом з цими двома хлопцями, Бану?
Так.
Бо вони мої друзі, тату.
Тобі подобається нас катувати?
І мама тобі байдужа?
Нам завжди ніяково, коли родичі питають про тебе.
Ми постійно брешемо людям.
Що ми тобі зробили?
Били тебе? Сварили? Морили тебе голодом?
Чому ти так з нами?
Я ніяк з вами, тату.
Я просто хочу робити все по-своєму,
а ви не розумієте.
Твоя правда. Я не розумію.
Не розумію, що моя донька робить у халупі з двома випадковими хлопцями.
Поясни, люба. Я не розумію.
Гей, чого ти ображаєш моїх друзів?
Бану, послухай. Я намагаюся зберігати спокій.
І в тебе не виходить.
Не провокуй мене!
Сяйво!
Ходи сюди.
Ходи, люба.
Я вас познайомлю.
Це Бехчет, мій батько. А це Сяйво.
Він не любить собак. Не сприймай це особисто.
-Ох, люба. -Слухай, Бану.
Ти змусила мене прийти аж сюди.
Хочете?
Ні, дякую.
А знаєш? Я візьму.
Юсуфе, любий, дуже дякую.
Ти найкраща людина з усіх, кого я знаю. Дякую.
Може, кави?
-Турецької кави чи… -Вип'ю чаю.
Беріть.
Ти робиш нам боляче.
Ти нас раниш.
Але ти ще можеш це виправити, якщо хочеш.
Як?
Закінчуй гратися в Лідію.
Збирай речі, сідай у машину,
і ми разом поїдемо додому.
Ти знову станеш архітекторкою.
Ти знову станеш нашою єдиною Бану.
Як ще кілька років тому.
Ти сядеш у машину?
Тату, я…
Я вперше відколи пішла з дому почуваюся щасливою.
Я не зробила нічого…
від чого тобі чи мені самій мало б бути ніяково.
Не знаю. Може, одного дня ти приймеш Лідію, але…
Я вже попрощалася з Бану.
Ти теж мусиш.
Тоді
ти маєш знати…
що в тебе більше немає сім'ї.
Ти більше
не наша донька…
Лідіє.
Хоч би раз поїхав, нічого не розбивши.
ЦЕНТР ПОРЯТУНКУ МОРСЬКИХ ЧЕРЕПАХ
ВІТАЄМО
Я її знаю. Вона неймовірна.
-Хто? -Капітан Джун.
Жінка, яка відкрила і врятувала Каретт-Каретт.
Вона британського походження.
Тридцять п'ять років тому
вона покинула все і сама допливла сюди на човнику.
-Ого. -До приїзду сюди
вона пожила на трьох континентах.
Зараз вона живе тут.
Це її остання зупинка. Її подорож триває тут.
Хіба не дивовижно?
Люди, які не мають такої сміливості, не мають права казати, що прожили життя.
-На щастя, її батько не прийшов за нею. -От дурник.
Наші люди б такі зразу:
«Та нащо тобі ті черепахи?»
Це не черепахи. Це Каретта-Каретта, татку.
Нащо повтор? Хай би називалися Карате.
Карате?
-Ну, чи просто Каретти. -Ні, Каретта-Каретта.
Як ви познайомилися?
Нас познайомила Еліф.
Еліф?
-Моя дівчина. -Ясно.
Ви розійшлися?
Ні.
Її немає.
Ми тоді жили в Аниттепе.
Це в Анкарі.
Ми були разом сім років.
Вона захворіла так раптово.
Ніхто не чекав.
Так швидко згоріла.
І нема.
Тоді я почав її оплакувати.
Друзі намагалися мене втішити.
Але я тужив і тужив,
тож вони відвернулися.
Залишилася лише Лідія.
Ми дуже давно виступаємо разом. Без документів навіть.
То ти вже оплакав її?
Вона завжди зі мною.
Я присвячую їй кожну пісню.
Якщо вона колись мене покине…
типу, ми розійдемося…
Я більше не плакатиму.
Що, не скажеш мені «відпустити» її?
Так.
Мій підхід трохи інший.
Я живу з мертвими.
Що ти до неї відчуваєш?
-Що? -Що ти відчуваєш до Лідії?
-Та не вигадуй. -Я серйозно. Скажи мені.
Тут головне, що вона відчуває до мене.
Може, спитаємо її?
Мовчи.
-Вам не холодно? -Холодно.
Нам так холодно. Ми мерзнемо.
Так?
Бачиш, вона така мама. Загорнула мене.
-Годі тобі. Ось. -Дякую.
-Отак.
Так.
Гадаю, найкраща пісня, яку він присвятив Еліф, — «Життя без тебе».
Зіграй її.
Сйяво!
Сюди.
Тебе забути маю
Мене це так ламає
Життя без тебе більше
Сенсу мені не має
Тебе забути маю
Мене це так ламає
Життя без тебе більше
Сенсу мені не має
Ну ж бо, повеселимося удвох…
Вони ж дивляться на нас, правда?
-З неба? -Так.
Думаю, так.
Думаю, вони навіть такі: «А там є життя?»
Нема.
Тобто є, але тут важко.
Тут справжня діра.
Сподіваюся, ви вільніші.
Що сталося?
Як ти й казала, тепер я — абсолютно вільний.
Кредитори забрали в мене все, що я мав.
Ти засмучений?
Не знаю. Я нічого не відчуваю.
Та ну. Трохи засмучений.
Є трохи. Я доклав купу зусиль, щоб облаштувати дім.
Знов ти зі зусиллями.
Так. Правду кажеш.
Лідіє?
Ти колись закохувалася?
Не знаю.
А як знати, коли закоханий?
Мені тоді болить живіт.
Це так дивно.
Не сильно болить, але біль є.
Усе тіло німіє.
То можна сказати, що любов — найнебезпечніший наркотик?
Ну, тоді відмова — як найгірша ломка.
Ага.
До речі, про надмір зусиль.
А як щодо зусиль заради кохання?
Гадаю, це якраз те, чому зусилля заважають.
Любов має
просто статися сама по собі,
у потоці інших речей.
А ось коли люди одне одного увесь час до чогось змушують — це справжня любов?
Та ні.
-Зірка падає! -Так.
Ну ж бо. Загадай бажання.
Вони завжди здійснюються?
Не знаю. Я за всіма не стежу.
Усе одно загадай.
Загадав.
Я теж.
-Юсуфе, стій. Зупини машину. -Що таке?
-Зупини. Здай назад. -Нащо?
Здай. Я дещо бачив.
-Що ти бачив? -Здай назад.
Давай, ну. Це штука з…
-Хіба не це нам йогиня показувала? -Це… О, точно!
-Правда? -Ага, воно.
Що робимо?
-Їдемо? -Їдемо.
-Так. -Їдь.
Гаразд.
Дивіться. Ще один.
Точно.
-Їдемо по знаках. -Праворуч бери.
-Бери праворуч. -Так.
Так. Повертай.
Привіт.
У НАС ТИХИЙ РЕТРІТ РОЗМОВЛЯТИ ЗАБОРОНЕНО
АБО ЙДІТЬ СОБІ, АБО МОВЧІТЬ
ЯК НАДОВГО?
НА СІМ ДНІВ
МИ ЗАЛИШАЄМОСЯ
Вітаю.
Тільки мені можна говорити. І тільки коли треба.
Я поясню тутешній розклад, і як усе проходитиме.
Ми прокидаємося о четвертій ранку.
Сніданок подають після ранкової медитації.
Жодних активностей.
Без йоги. Без вправ.
Лише ви і більше нічого.
Насолоджуйтеся тишею і спокоєм.
Вітаю ще раз.
О четвертій ранку?
Гаразд. Тепер можна говорити.
Не хочеться, так?
Так завжди.
Заговоримо — не можемо спинитися. Помовчимо — не можемо заговорити.
Скоро
ми всі віднайдемо істину.
А наразі — щасти.
Ого!
Ну що?
-А що? -А що? Що?
Ви тепер пара?
-Що? -Звідки ти це взяв?
Бачив, як ви цілувалися на ґанку.
Ти нас бачив?
Авжеж. Я добре вдавав, ніби ні.
Друзі, ви не відповіли на запитання.
Ви тепер…
…вжити заходів індивідуальної безпеки, як і при інших захворюваннях.
Ми активно проводимо безліч тестів.
Якби ми зібрали зразки усіх можливих випадків,
перевірили й дослідили ці зразки, чи могли б ми визначити їх усі?
Ми визначили б 99,9% з них.
Я не можу сказати 100%, бо в цьому світі немає нічого певного.
Але 99,9% — так.
АВТОКАТАСТРОФА В ПРОВІНЦІЇ МУГЛА
ТЕРМІНОВА НОВИНА
ЖАХЛИВА АВАРІЯ В МУГЛІ ЗАГИНУВ ЮСУФ ДАҐЛИ
Люди мруть від коронавірусу наліво-направо,
а він вперся, хоче їхати.
-Дякую. -Дяка.
Дякую.
Я мушу її знайти.
Фирате, дивні дива відбувалися, поки ти був у комі.
Ти телевізор не дивишся?
Тисячі людей загинули, Фирате.
І досі гинуть.
Ресторани зачиняються.
Всюди локдауни.
Як мені це пояснити?
Шкода, що ми не проспали все, як ти.
У її батька будівельна компанія в Анкарі. У мене є адреса.
Ми з ним вже бачилися.
Мені потрібна машина.
І ще гроші,
але я вже винен тобі стільки.
Не сміши мене.
Навіть не згадуй.
Ти нам нічого не винен.
Головне, що ти здоровий.
Авжеж.
Говорити про борги зараз, знаєш, не на часі.
Ключі.
Я дав тобі свою машину. Ти зобов'язаний знайти її.
Гаразд.
Дякую, друже.
-А за бензин… -Ми подбаємо.
Ми внесемо гроші на твою картку.
Що саме ми тут фінансуємо?
Любов, коханий. Любов.
Що б я без вас робив?
Та щось би робив. А мені чужу машину брати.
-Гарної подорожі. -Дуже дякую.
Прошу, пане.
АНКАРА
«БЕТТ ХОЛДИНГ»
-Добридень. Я до пана Бехчета. -Домовлялися?
Ні, але це важливо.
Тоді запишіться на прийом.
Я його водій. У чому річ?
Добридень. Я до пана Бехчета. Щодо Лідії…
Бану, його доньки.
Я теж був у машині.
За мною.
Якби вона послухала мене і сіла в машину,
нічого б не сталося.
Де вона зараз? Як вона?
Чого вам від мене треба?
Я просто хочу її побачити.
Як вас звати?
-Фират. -Так от, пане Фирате.
Я хочу, щоб ви вийшли з мого кабінету і забули про мою доньку.
Останнє попередження.
Якщо я ще раз вас побачу,
я не буду таким добрим.
Я не дам нагадати моїй доньці про те, про що ми змусили її забути.
Я не хочу їй зла. Я хочу її побачити, хоча б раз.
Гарного вам дня.
З усією повагою.
Скажу вам ось що.
Ви — її найбільший біль.
Вижени його.
Ходімо зі мною.
-Пустіть. -Пане…
Руки!
Я піду подихаю, добре?
Я довго був у комі. Тому не міг прийти.
Я знаю.
Я дзвонила. Достатньо разів, щоб вибісити твою маму.
Вона мені не казала.
Вона звинуватила у всьому мене.
А твій тато…
Як би це сказати… був дуже ласкавий до мене.
Уявляю.
Мені сказали, що я не зможу ходити, але мене такий варіант не влаштував.
Бачиш, уже значно краще.
А Юсуф…
Юсуф…
Я дала вам достатньо.
Ви поговорили.
Правильно тепер буде мирно попрощатися.
Слухай, друже.
Ми щойно почали одужувати.
Нарешті наша донька повернулася.
Краще не ворушити минуле.
-Мамо, щойно мені стане краще, я… -Нікуди ти не підеш.
Ти нікуди не підеш.
-Знову ти? -Усе добре, Незіре.
Ходімо, люба.
Гаразд.
Прощавай.
Не даймося їм.
-Лідіє. -Фирате.
Якого біса? Гей!
Гей!
Незіре! Фирате!
Швидше!
Усе гаразд?
Так.
Краще ніж будь-коли.
Сяйво!
Сяйво.
Моє хороше!
Маленьке!
-Я так за тобою скучила, чудо моє. -Вітаю.
Привіт. Дякую.
Привіт, красуне.
Хороша моя.
Привіт, люба.
Де це ми?
В ідеальному місці для завершення історії.
Ви, мабуть, мріяли про таке місце серед гір.
Юсуф?
Хіба…
ти не помер?
Помер.
То ми…
Зараз ми десь між станом існування і станом світла.
У циклів немає кінців.
Є лише початки.
Лише початки.
Прощавайте, діти.
«Кінець»…
це лише негативний спосіб сказати «початок».
Для нас «кінець» — остаточний, а отже — негативний.
Головне — наш власний досвід, а не те, що лишаємо по собі.
Те, що завершуємо, а не те, що лишаємо незавершеним.
Найбезневинніше, найщиріше що ми виробляємо упродовж життя —
це наші сльози.
ЛІДІЯ
Щастя — це не процес,
а мить.
Мить, яку ми не зможемо спинити.
Я розумію. Це дуже сумна пісня.
Та вона звеселяє.
Це похоронний марш,
але під дитячий сміх.
Тебе забути маю
Мене це так ламає
Життя без тебе більше
Сенсу мені не має
Тебе забути маю
Мене це так ламає
Життя без тебе більше
Сенсу мені не має
Ну ж бо, повеселимося удвох
Вкрадемо в часу наш смуток
Чекати довго не будемо
Бо наш корабель вже відплив
Ну ж бо, повеселимося удвох
Вкрадемо в часу наш смуток
Чекати довго не будемо
Бо наш корабель вже відплив
Ну як заснути маю? Без тебе так ламає
Без тебе навіть сонце
Сенсу мені не має
Ну як заснути маю? Без тебе так ламає
Без тебе навіть сонце
Сенсу мені не має
Ну ж бо, повеселимося удвох
Вкрадемо в часу наш смуток
Чекати довго не будемо
Бо наш корабель вже відплив
Ну ж бо, повеселимося удвох
Вкрадемо в часу наш смуток
Чекати довго не будемо
Бо наш корабель вже відплив
Переклад субтитрів: Тарас Малкович