Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jo.
Hezký.
Díky, Minneapolise.
Posaďte se.
Rád vás vidím. Díky, balkone. Vážím si toho.
Vážím si, že jste tady za poloviční cenu. Mockrát vám děkuji. Je to…
Dnes se mě někdo pokusil obejmout.
Zním jako kretén, ale
tato starší dáma byla moc milá.
Uviděla mě, oba jsme zamrzli a ona říká: „Ale ne.
Počkejte chvíli.
Ne. Jste někdo?“
A já řeknu: „Ano, jsem.“
A ona povídá: „Obejmete mě.“
Říkám: „Ale ne.“ Ne protože to nemám rád.
Jen jsem vyděšený.
Víte, co myslím?
Kdo se ještě pořád objímá? Říkám: „Možná stačí ťuknout si pěstí.“
Ona na to: „Ne, pojďte sem.
Mám ráda objetí.“
Otevřela svoji dvoumetrovou náruč,
vrhla se na mě a já to vzdal.
Řekl jsem: „Pojďte sem. Ať oba umřeme.“
Protože nevím, co se děje.
Až tak moc jsem paranoidní.
A můžeme se zbavit fráze „mám rád objetí“?
Dnes už to nefunguje.
Mám rád objetí a to je vše? Bez dalších otázek?
Z očividných důvodů by to už nemělo stačit.
A u chlapů to už rozhodně nestačí asi ze 100 důvodů.
Můj strýc je takový.
„No tak. Pojď sem!
Rád chytám zadky, pojď sem.
Pěkně ho zmáčknu.
Ne, to je v pořádku.
Já jen rád chytám zadky.
Nebuďte divní.
Ne, chytám zadky a mám to rád.“
„Ne, tomu rozumíme.“
„Jsem ze starý školy.
Patří to k mému šarmu.
Otírám se rukou o rozkroky. To dělávám.
Jen trochu klouby prstů.
Ani to necítím. Nemám tam nervová zakončení.
Nemůžeš se zlobit.
Zeptej se mý rodiny. Dělám to odjakživa.
Občas si rád sáhnu a nikdo s tím nikdy neměl problém.
Nechci se měnit. Nebuďte takoví moralisté. No tak.“
Jo, myslím, že to už je pryč.
Ale jsem z Kalifornie a nevím, jestli jste slyšeli,
ale už třetí rok máme dvoutýdenní lockdown
a jde to vážně špatně.
Být v lockdownu je fakt složitý, protože po šesti měsících jsem se ptal:
„Nevíte něco o dvoutýdenním lockdownu? Neřekl vám někdo něco?
Protože já jsem furt doma.“
A pak měl náš guvernér prý mít tiskovou konferenci
a oznámit, že se začne otevírat.
Chci jen restaurace.
Na všechno ostatní seru.
Řekl jsem: „Super. Otevřeme restaurace.“
Ukázal se v televizi a byla to ztráta času, protože řekl:
„Od pondělí začneme s fialovým stupněm.“
Říkám si: „Paráda.
Netuším, co to je. Jdeme na to“.
„Od pondělí otevřeme kamenolomy.
Opravny luků.“ Co to řekl?
Řekl luků?
„Centra pro decoupage.
Útulky pro housenky.“ Co se to kurva děje? Co se děje?
Něco o restauracích? Ne, to je mandarinkový stupeň, ten…
Ten neznáte? Nevíte…
Ten bude až za rok a půl, ale…
Taková otrava.
A pár měsíců nato
se začalo šeptat o vakcíně. Vzpomínáte?
Pfizer. Neumím to vyslovit. Pfizer.
Ale pak
z ničeho nic po takové době, po roce,
se najednou objevily tři vakcíny v jeden den.
Trochu podezřelý. Mně to bylo fuk.
Přehlédnu to. Píchněte mi to. Pojďme jíst. Víte, co myslím?
Trochu pochybný.
Stejný týden.
Jdu do toho. Je mi to jedno.
Jdeme na to.
A na chvíli to bylo jako dostihy.
Tady je Pfizer. Zdá se, že Pfizer bude první.
Zpoza rohu vybíhá Moderna…
Kdo je tohle? AstraZeneca!
Je to o chlup.
Každopádně Pfizer vyhrál,
dostal se na trh a ti lidi to oznámili.
A jsou tak pyšní: „Jsme Pfizer.
Máme 90% efektivnost.“ Já na to: „Co jste to řekli?“
Přísahám Bohu, myslel jsem, že nesprávně řekl efektivita.
Chodil jsem na levnou vysokou a nic nevím.
Říkám kámošovi:
„Ten idiot to řekl špatně třikrát po sobě a nikdo nic neřekl.“
„Jsme Pfizer s 90% efektivností a musíme mít teplotu
45 000 stupňů pod nulou.“
A já říkám: „To je v pohodě.“
Je tam pár maličkostí, ale to nevadí.
Co zvládne moje lednička?
Ale víte co? Beru to.
Další den.
„Jsme Moderna.
Máme efektivnost 95 %.
Máme pokojovou teplotu.“
Poslouchám.
Další den: „Jsme AstraZeneca.
Máme 96 %.
A jsme bomba do koupele.“ No do prdele!
Beru.
To zní fakt snadno.
Hotovo.
A pak pan doktor Mrzout. Už ho mám dost.
Jakože bez urážky,
ale zkazí všechnu srandu.
Bombarduje mě špatnými zprávami.
Nemá žádný cit. Pokaždý je to: „Co myslíte?“
„Bude hůř.
Kdybych měl hádat bez jakýchkoli informací,
vsadím se, že bude hůř.
Všechno bude špatný, pak horší, pak na hovno.“
Ať se děje cokoli. Já na to: „Sakra. Nějaká naděje? Chce to změnu.“
„Druhý názor?“
„Ne, já jsem váš člověk a je to špatný.“
A v rohu mají vždy aktuální počet úmrtí, což je strašné.
Zakrýval jsem to rukou, protože to bylo tak nepříjemný.
Bylo to jak benefiční akce Jerryho Lewise. „Tiffany, bubny. Máme milion!“
Nedělá mi to dobře.
Mrzout. A pokračoval:
„Přijde pátá vlna. Varuju vás, pátá vlna.“
A pak přišla pátá vlna a on z ní byl celej nažhavenej.
Byl tak šťastnej. Splnilo se to.
Řek jsem si: „Zatraceně!“ On dělal:
„Zase v televizi! Make-up. Jdeme na to. Kruhové světlo.
Bude to špatný. Pátá vlna. Bude to horší než Rocky V.“
Ne, nebude.
Nebude to horší než Rocky V. O čem to mluvíš?
Zníš jak trenér z Rockyho V.
„Tohle tě dostane, chlapče, budeš na dně.
Skončíš v pytli na mrtvoly.“
Tři lidi to viděli.
Vlastně…
Když jsem se přestěhoval do Los Angeles, slyšel jsem drby o Stallonovi,
asi proto, že loni ho obvinili z nějakých věcí ohledně Me Too.
Nevím, jestli je to pravda, ale řešilo se to.
Když jsem se přistěhoval, slyšel jsem o něm jednu hloupou fámu.
Říkalo se:
„Nefunguje mu pinďour.“
Nefunguje mu pinďour. Slyšíte dobře. A já na to…
Byl jsem na párty a ptám se:
„Co se stalo?“
„Jo, protože v Rambovi III asi bral steroidy.“
Což jsem viděl. Neřeknu, co se stane, ale…
A asi…
A k tomu ještě…
Je to směšný. Řekli:
„Má tam pumpu jako na parfému. Na boku, díky ní se mu postaví.“ A já:
„Je to možný? Ani náhodou.
Nemůže to být pravda,
jinak bych ji měl.“
Kdo by ji nechtěl?
Dejte mi tři. Pár záložních. Říkám: „Proč ne?“
Není to skvělý?
Představuju si ho tehdy na párty. Má ve své vile nějakou přítelkyni.
Říká: „Po tomhle drinku se třeba můžeme
přesunout do ložnice.“
Co?
A ona řekne:
„Asi si dám ještě jeden drink.“
On: „Není problém.
Sakra.“
Ten vtip je hlavně o zvukových efektech.
Na tom stojí.
Tohle vystřihneme.
Zítra to bude bolet.
Vlastně jsem do Minnesoty přijel s velkou bundou.
Jo!
Mimochodem, nekecali.
Před tím číslem bylo minus.
Říkal jsem si, že to nejde.
V L. A. jsem šel do jednoho snobskýho obchodu:
„Potřebuju zimní bundu.“ Prodavač řekl: „Tahle je super.
Je péřová, ale zvenčí je kožená.“
A já udělal…
Řekl: „Kupuje si ji hodně raperů.“ Já na to: „Prodáno.“
Jestli rapeři řekli, že je cool, koupím ji. Žádný problém.
Jdu ji zaplatit. Obléknu si ji a říkám:
„Těším se, až v ní budu lyžovat.“ A on udělá…
„Nelyžoval bych v ní.“
„Neoblékl byste si svou zimní bundu do sněhu?“
On udělá…
„Do deště?“
„Ne.
Neoblékl bych si ji do sněhu,
deště, plískanice,
krupobití,
sněhových přeháněk, mrholení,
vichru,
větru,
za svítání,
zatmění…
soumraku ani stmívání.
Je to spíš bunda do interiéru.“ Já říkám: „Jo. Do obýváku.“
On na to: „Do kuchyně. Jo.“
Je to spíš instagramová bunda. Sundáte si ji.
Vyfotíte se.
Vrátíte ji do skříně.
Ptám se: „Cena? Devadesát táců?“ Koupil jsem ji. Víte proč?
Ať nevypadám hloupě.
Letos jsem byl v pořadu The Bachelor.
Bachelor
in Paradise.
Je to trochu… Víte, co to je, že jo?
Nejvtipnější bylo, když jsem dorazil. Letadlem mě dopravili do Mexika a řekli:
„Budete v čtyřhvězdičkovém hotelu.“
Já netušil, že to jsou 4 z 1000.
Ubytoval jsem se v tý díře a byl…
Zní to krutě. Byl to dům,
ale schody do mýho pokoje byly zvenčí, což je divný.
Vnitřek byl pokrytý kraby.
Venku je milion krabů, uvnitř jich je 10 000. Říkám:
„Kraby moc nemusím. Jsou mi trochu odporní
a je jich tu najednou moc
a je toho na mě příliš a jsou kurva děsiví.“
Říkám tomu chlápkovi: „Je tu příliš mnoho krabů.“
Říká: „Je krabí sezóna.“ Já na to…
„Ale ne v mým domě. Může být venku.“ On poví: „Ale oni jsou šílení.“
Já na to: „Tohle nejsou odpovědi. To je…
Chápete mě?
Nechci je tady, protože mě kurva děsí a já jsem tak trochu posera.
Jsou nechutní a chodí bokem, což je přinejlepším zneklidňující.“
Co je?
Podíváte se na ně a oni udělají…
Postaví se a udělají…
Sekat, řezat!
Chtějí jen zabíjet. Nebojí se vás.
Jsou to pavouci s dobrou reklamou. Nevím, proč je má každý rád.
A klepou na okna.
Jsou úplně… Jsou ujetí.
Ten chlápek říká: „Jo.“
Tak mu povídám: „Potřebuju jich v domě míň než 100.“
A jsou dokonce i v mém pokoji, který je ve druhém patře.
Jsou tam, čekají.
Když jdu do postele, je jich minimálně sedm.
Jdu si lehnout a ten chlap říká: „Do postele nevlezou.“
Já na to:
„No, do mýho pokoje vylezli po 18metrový zdi.
Myslím, že zvládnou zdolat moji ortopedickou matraci.“
Měl jsem rozsvíceno.
Takže jsem spal takhle…
A oni šli takhle…
Otevřu oči a oni udělají…
Já pak udělám…
Je to Hra na oliheň. Červená, zelená. Nelíbí se mi to.
Jak to viděli jako první?
Ptám se: „Jak se sem dostali?“ Pod dveřmi mám takovouhle mezeru.
Ani se nemusí přikrčit. Zpívají „Jama Day“…
Jdou dovnitř. Nikoho to nezajímá.
A já se dole snažím tomu chlapovi vysvětlit,
že mi vadí, že na mě padají ze stropu, což dělají.
A on říká: „No, víte…“
Podívám se na schody a vidím, jak jde nahoru chlupatý ocas. Řeknu:
„Viděl jste ten ocas, který mi směřuje do pokoje?“ On říká…
„To by mohl být chaguár.“
„Promiňte. Nerozuměl jsem.“
Říká: „Chaguár.“
Povídám:
„V žádném případě neříkáte jaguár, že ne?“
A on odpoví: „Ano.“
To se neříká veselým tónem.
Měli byste znít jako: „Jo, do prdele. Jaguár!“
Možná umřete, ale on řekne: „Ano.“
Řekne mi dobrou zprávu: „Ale víte, není jich
příliš mnoho.“
Tak jo.
Prý i jeden způsobí rozruch, ale nevadí.
Podívám se znovu, ocas sleze dolů, udělám…
On řekne: „Ne, je to jen lemur.“
Říkám: „Lemur. Díkybohu.“
Netuším, co to je. Musí to být lepší.
Řeknu: „Lemur.“ A spatřím kraby. Jsou na okně, chtějí dovnitř.
Klepou a morseovkou říkají kámošům:
„Zabít o půlnoci.“
Všichni jsou v hloučku a pak tam přiběhne ten lemur,
já řeknu: „Roztomilý.“ On na to: „Jo.“ Vezme tři kraby a udělá…
Zatraceně!
Říká: „Ty jsi další. Jsi nahoře.“ Povím: „Co ty víš?“
Ten chlap řekne: „Je čas, abych šel.“
Je sezóna lemurů? Co se děje?
Odejde a já jdu do Bachelor in Paradise,
což je v podstatě šukací maraton. Znáte to. Přikyvujete.
Chci říct, dobrý Bože. To je fuk.
Teď vám řeknu o své drahé matce.
Moje máma.
Jel jsem na Vánoce domů. Je moc milá.
Fotili jsme se u večeře, hned to dala na Facebook.
Nikoho se neptala.
Tak to dělá. Dostala pět lajků. Je nadšená.
Má psa jménem Scooby. Je moc roztomilý.
Ona má
psa jménem Scooby, je to roztomilý jezevčík,
velmi hubený, jedno ucho mu stojí a…
Ale teď je Scooby fakt tlustý.
Dřív vypadal jako mladý Brando. Scooby vypadal takhle.
A teď vypadá jako
Brando v Kmotru 10.
Z pamlsků tak přibral, že když štěká, zní to jak…
Je to tlustý štěkot. Víte?
Dřív to bylo… Teď to je…
Ptám se: „Štěkáš? Kašleš?“
Takže
když jde máma pryč, cítí se provinile. A on jí 24 hodin denně.
Má nějakou věc, jmenuje se to Furby, která ty pamlsky střílí ze stěny.
Víc jídla. Když je máma na nákupu, udělá…
A pes je pak jako…
Ucho…
Je jako: „Jsou tady duchové?“
Ale nebojí se.
„Paranormální aktivitu budu řešit pak. Teď sním tenhle pamlsek.“
Takže se připlazí, jako by podlézal ostnatý drát ve výcvikovém táboře.
Dostane se k tomu a…
„Co to dělám
se svým životem?
Neustále jím.
Můj život je jen koloběh hloupého žvýkání a tloustnutí.
Jasně že to sním.
Jen přemýšlím nahlas, ale…“
Zpátky na gauč.
A když pak přijdu já,
zvolám: „Scooby!“
A Scooby na to:
„Pojď sem.“
Říkám: „Jdi do prdele! Přiběhni ke dveřím.
Já jsem tady člověk.“ A on:
„Sedni si ke Scoobymu. Pojď sem. No tak.
Poseď si se Scoobym.“
Běž do prdele.
Psovi bych to říkat neměl, ale znáte to. Víte, jak to chodí.
Scooby.
O tom vám vyprávět nebudu. Povím vám o tom, že mám problémy s krkem.
Tak jsem šel na masáž.
Chtěl jsem profesionální masáž ve velmi pěkném hotelu.
Tak jdu na masáž, zavolám tam.
Nechci znít jak úchyl, ale ptám se: „Můžu mít masérku?“
Vždy se ptám. Dejte mi holku, ať vypadám drsněji.
Odpoví: „Jistě, žádný problém.“
Ale bylo už pět hodin. A jsem jako…
Pak uslyším…
Dobrý Bože. Jdu tam.
Podívám se tam.
A je tam dvoumetrový Dolph Lundgren
a já říkám:
„Ne.“ Zeptám se:
„Promiňte, hledáte automat na steroidy?“
„Já jsem masér.“
Říkám: „Ne, to není pro mě. Chtěl jsem holku.“
On povídá: „Holky už došly. Jsem tu jen já. Jsem něžnej.“
Říkám: „Nevím proč, ale nelíbí se mi to. Nechci to.“
Říká: „Ne, věřte mi. Vypadám velkej a silnej, ale jsem něžnej.
A stejně vám to naúčtujou.“
Říkám: „Tak jo, pojďte.“ Vejde.
Zvítězilo moje skrblictví.
Vejde dovnitř a já říkám: „Jen to zkusíme.“
Zvedl mě jako hadrovou panenku a hodil mě.
Říkám: „Na stůl vylézt zvládnu, pane.“
Zním jako ten největší posera.
Udělám…
Pak udělám… Sotva na ten stůl vyšplhám.
Říkám: „Nevěděl jsem, že je to tak vysoko.“
A tak…
Dal jsem obličej do tý díry a pak:
„Dejte mi vědět, jestli máte nějaké instrukce,
protože já jsem…“ Říkám: „Jo, jste něžnej. Jen začněte.“
Já si během masáží nikdy nestěžuju.
Udělá tohle…
Můj obličej…
Pak se pustí do mýho krku. Udělám…
Řeknu: „Trošku jemněji.“ On udělá…
To nemůžete.
Já jsem zákazník.
A pak dělá…
Já jsem jako…
Pokračuje.
Dobrou hodinu jsem v příšerných bolestech.
Všechno bolí. Není na tom nic příjemnýho.
Měl jsem koule na to říct:
„Možná uberte o 10 %…“
Zmlkl jsem jako posera.
Ležel jsem tam, pak jsem se zvedl
a dal mu spropitné. Psychopat.
Jsem psychopat.
Spropitný.
Je nejhorší. Dám mu spropitný.
Řeknu: „Člověče.“ A omluvím se: „Pardon. Nechtěl jsem…
Jen se cítím divně.
Jste chlap a já nemám rád, když na zádech cítím chlupatý ruce.
Nebo když mě do žeber píchá něčí erekce.
Jsem staromódní.“
Kámoš mi řekl: „Když tě bolí krk,
jdi do obchodu s trávou v L. A. na ulici Yucca.“
Ani to nemusíte znát.
Je to nejodpornější, nejdrsnější ulice v Hollywoodu.
Je to hnus. Neustále tam lidi zabíjejí.
Nikdy tam nechodím. Ani do večerky. A oni pak…
Máte zaparkovat a dobrovolně vejít do obchodu na nejhorší ulici v Americe.
Když se tam střílí, i poldové řeknou: „Je to Yucca.“
Jeden druhému pošlou zprávu: „Yucca.“ Emoji s pokrčenými rameny.
Vodní pistole.
Takže…
Jdu tam. A není to čistý
jako v obchodu Apple s iPhony.
Ne. Vypadá to jako Světová válka Z.
A pak
do tý zasraný díry vejdu a říkám: „Nazdar.“ A ten chlap je jako…
Řeknu: „Hele, potřebuju nějakou trávu.“
On udělá…
Řeknu: „Pracuješ tady?“ A on…
„Trpím úzkostí.“
Povím:
„Na to ti seru, kámo. Promiň, ale…“
On řekne: „Moje práce je těžká.“
Povídám:
„Já nesnášel každou práci, co jsem kdy měl.“
Nesnesu mladý lidi, kteří chtějí všeho nechat. Říkám:
„Mám pro tebe špatnou zprávu.
Úzkostí trpím od narození až doteď.
Snazší to nebude. Všechno je na prd.
Dáš výpověď a budeš vyšilovat, že nemáš práci.
Vzchop se, kámo. Vážně.
Myslíš, že jsem rád myl a uklízel nádobí? Jen to udělej.“
On říká: „Stres!“
Pak přijde majitel. „Zdravím, pane Spade.“
Trochu se vzpřímí. „Hej, Jimmy. Postaráme se o něj.
Žádný strach, šéfe.
Hej, postarej se o pana Spadea.
Sežeň mu krabí koláčky s fentanylem a taky
nějaké
bonbony s LSD.“
Já řeknu: „Ne, to je dobrý.“
„Dejte si aspoň gumového medvídka. Na mě.“
Udělám tohle.
Vykřikne: „Ne celýho!“ A já…
„Nemám ho sníst celýho?“ „Snězte jen ucho.“ Říkám:
„Jděte do prdele. Je to malý sousto. Sním to celý.“
Jen ucho? Je takhle malý.
Říká: „Budete fakt sjetej.“ Povídám:
„Když mi dáte sušenku, sním ji celou.
Neříkejte mi, že ji mám jíst po drobcích.
Dejte každý do sáčku.
To je jedna dávka. To chápu.“
Tohle nemám rád, protože když si dám dvě vodky se sodou, opiju se.
Tři jsou moc, ale odhadnu to.
Tady nevím, co se děje.
„Nemůžu si dát jedno sousto?“ „Radši ne.“
Krabí koláčky s fentanylem. Fentanyl je nejhorší věc na světě.
To vy víte. Prý je stokrát silnější než heroin.
Promiňte. Co?
Cože?
Ne třikrát, ne čtyřikrát,
stokrát.
Ameriko,
jak moc sjetí doopravdy potřebujeme být?
Chci říct, dobrý Bože!
A odkdy je heroin pro posery? Upřímně. Kdy se to stalo?
„Furt bereš heroin?“
„Jen dokud nepřijde můj dealer s fentanylem.
Heroin je jak prášek na spaní. Jen se uvolním. Beru to kvůli relaxu.“
Ježiši.
Už mi nabízeli drogy a já bych si přál, aby byli lidi upřímní.
Když mi někdo nabídne drogy, chovám se jak frajer,
pokud je nechci, ale neřeknu to rovnou.
Jsem zoufalec. Někdo mi nabídl heroin. Já ho nikdy neviděl.
Ten chlap říká: „Spade.“ Povím: „Jak je?“ On: „Nechceš heroin?“ Řeknu:
„Ne, díky.“
Co dělám… Co znamená ta pauza?
Co to dělám?
S čím zápasím? Neberu to, ale musel jsem vypadat v pohodě. Řeknu:
„Do prdele, zrovna jsem jedl.
Zatraceně. Kolik je hodin?
Kurva! A vypadá to jako dobrá dávka.“
Dávka?
„Pěkný kousky.“
Improvizace.
„Vypadá to, že to bude kurva silný.“
Nevím, co říkám. Pak povím: „Víš co?
Najdeš mě pak? Zeptej se za půl hodiny.
Přísaháš, že mě pak najdeš? Super.“
Běžím k autu a brečím.
Kdybych uviděl heroin, fakt bych chtěl vyskočit na židli a říct:
„Fuj, myš.“ Ale…
Já…
Vypadám dobře? Díky. To jste řekla vy? Jen jsem si to myslel?
Je to legrační, protože jsem vždy vážil kolem 64 kil.
Váha je zvláštní, protože u chlapů… Na holky je vyvíjen velký tlak,
na chlapy ani ne, ale snažíte se být ve formě.
Pamatuju si, že naposled jsem se vážil, když mi bylo 30.
A vážil jsem kolem 64 kil.
A po zbytek života
jsem říkal, že vážím 64.
Už jsem to nikdy víc nekontroloval.
„Kolik vážíte?“ „Čtyřiašedesát.“
Ale kolísá to. Takže časem jsem mírně přibral.
A trochu se mi to vymstilo,
protože jsem točil film a tehdy musíte podstoupit
prohlídku kvůli pojištění.
Tu máte zákulisí Hollywoodu.
Musí to být u každýho filmu.
Když jsme točili Machry, musel jsem jít na prohlídku.
A film Machři jste určitě viděli,
protože díky nám se v TBS posledních pět let svítí.
Skoro nemáte na vybranou. Jako Mechanický pomeranč.
Takže…
Zavolali mě na prohlídku a doktor…
Ale jsou to rychlá vyšetření.
Jsou skoro falešný. Nechci tam jít. Jsem na tom špatně.
Doktor mi zavolá a říká: „Přijď na prohlídku.“
„Můžeme to vybavit po telefonu?“ Řekne:
„Kámo, prohlídka po telefonu?“
„Viděl jsi mě na TMZ.
Skáču po venku. Jsem v pohodě.“
Říká: „Chci, abys přišel.“ Tak povídám:
„To se Adamovi nebude líbit.“
Oháním se Sandlerem, kdykoli je to možný.
Aby se doktorovi rozklepala kolena.
Ale on řekne: „Jen přijď.“
Vlastně to používám pořád. I v Taco Bell. „Dneska nemáte chalupas?
To se Adamovi nebude líbit.
Už je máte?“
On se ptá: „Kdo je Adam?“ Nezabere to vždy, ale…
Jsem u doktora, měří mi tlak a ptá se: „Kolik vážíš?“
„Asi 64.“ A on: „64?“
„To chceš lidem namluvit?“ A já…
„Pane, vážím 64, zapište si to.“ On říká:
„Vyskoč na váhu a já z tebe udělám počestného muže.“
„Dřív jsem žertoval, ale tohle se Adamovi nebude líbit.“
Povídá: „Já to risknu.“
Jdu k tý lékařský váze pro starý chlapy.
Jsou tam dvě stupnice a malý kvádry.
Malý černý kvádry. „Každý dílek je 22,5 jo?
Dám to na 45 kil.
A na horní stupnici nastavím
20 kil.“
Podle tebe mám 65 kil, jsem jako slon.
Ale trochu se bojím.
„O čem to mluvíš?“ Udělám…
Když si stoupnu na váhu, dám ruce vzhůru, obočí vzhůru.
Myslím na peří.
Protože chci být lehký.
Nikdo si na váhu nestoupne jako…
Jsem jako Ariana Grande. Takže…
Takhle si tam stoupnu, udělá to…
Všichni v ordinaci udělají… Já řeknu:
„Trošku jsem přibral.“
Teď panikařím. Potím se.
A on povídá: „Zkus to znovu.“ Já řeknu:
„Jdeme na to.“
Nastavím tam
68 kil a na menší stupnici nastavím
nulu a řeknu:
„Mám skoro 68. Kurva, jdeme na to.“ A pak: „Bože můj.“
Počkat.
Boty dolů.
Ponožky dolů.
Kalhoty dolů.
„Peněženka. Hodinky. Mám lak na vlasech.
Zapiš si to. Tak jo.“
Ta váha to nezvládne a ten chlap přijde ke mně.
Je to naprosto ponižující, před obličejem mi udělá…
Co se to kurva děje?
„Máš křeč?
Pohnulo se to. Stop.“
Pětasedmdesát.
Pětasedmdesát. Říkám:
„Není možný, abych měl někde na těle záhadných 11 kil,
o kterých ani nevím.“
A on řekne:
„To se Adamovi nebude líbit.“
Můj největší strach.
Pak jsem řekl jedný holce: „Víš, že se mi někde na těle povaluje 11 kil tuku
a já ani netuším kde?“
A ona řekla: „To znám. Já prvních pět kil přibrala na prsou.“
Snažíš se to srovnat s nějakým falešným problémem?
Myslíš, že kdybych prvních pět kil přibral na penisu a koulích,
tak se stresuju a brečím?
Mám obrovskýho ptáka. Hodně jím.
A mý koule. Celý den musím mít tepláky.
Ne, byl bych v Pizza Hut
s každým chlapem, kterýho znám.
Cpali bychom se.
Můj skutečný doktor mi řekl: „Potřebuješ kolonoskopii.“
Povím: „Stydím se před kamerami.
Nejsem fotogenický.“ On na to: „Když nechceš, můžeš udělat něco jinýho.
Můžeš zkusit udělat to,
že tak nějak
vykonáš potřebu do krabice a tu pak pošleš do laborky
a oni to zkontrolují. Pokud nemáš rakovinu, dám ti pokoj.“
„Udělám to. Jdu do toho.“ Takže jsem se
vykadil do krabice.
Poslal jsem ji do laborky.
Hned ji poslali zpátky se slovy:
„Prosím, tohle nám neposílejte.
Váš doktor si z vás dělá srandu.
Nemůžeme se hrabat v krabici vašich hnusných sraček
a pomocí toho zjistit, jestli nemáte rakovinu. Jste blbej?
Chodila jsem s ním před deseti lety. Už to není vtipný.
Stačí.“
„Poslal jsi to?“ Odpovím: „Jo.“
Řekne: „Výborně!
Nesnáším ji.“
Proč jsem do toho zapletený?
Dnes jsem měl skvělou večeři v jedné z vašich krásných restaurací. Jo.
Nádherné město.
Hosteska se snažila zahájit krátkou konverzaci, což je fajn,
ale nikam to nevede, protože jdeme tři metry.
„Pane Spade, jsme rádi, že vás tu máme.
Jak se máte?“
„Vylekal mě zdravotní problém.“ „Tady to je.“
Určitě to nic není. Nedělal bych si starosti.
Půjdu na CT. Oznámím to všem hosteskám. Určitě to nic…
Je jí to u prdele.
Pak jsem se usadil a někdy je ta restaurace tak dobrá,
že cena ryb kolísá. Už jste to zažili? Neřeknou vám, kolik to stojí.
Číšník asi odhaduje, jak jste bohatí.
Ptám se: „Kolik stojí tuňák?“ A on řekne…
„Tuňák stojí…
Tuňák stojí
sedmdesát.“
Zvolám: „Sedmdesát?“ On řekne: „Čtyřicet.“
To není tak hrozný.
Myslím, že má sluchátko.
„Co má na sobě? Uber.
Má na sobě kovbojskou košili? Uber.“
Ale někdy, pokud se číšník chová příliš povýšenecky,
říkám „krevety“ nesprávně. Abych viděl, jestli mě opraví, což nesmí.
Takže je to vždy
strašně hloupý.
Ptám se: „Servírujete tady kravaty?“
A on řekne…
„Jo.
Máme krevety.“
Ale nemůže to říct, musí mi jen pomoct.
A já řeknu: „Jo? Bezva.
Máte pět kravat?“
„Může nastat situace, kdy byste mohl dostat pět krevet.“
„Není možný, že byste vzali deset kravat a uložili je do kruhu?
A udělali kravatový koktej.“
„Ještě nikdo v dějinách lidstva neřekl kravatový koktejl, kurva.“
„Jaký máte ryby?
Máte uhry?“
Rád chodím do McDonald's. „Jaké máte rybí filé dne?
Myslím, že včera to byl mořčák.
Myslím.“
Hloupý. Ale pak
se mi začal vybíjet mobil.
Chci ho dát na nabíječku. Hosteska říká: „Udělám to.“ Já na to…
„Jen vám ho vezmu.“ Udělám…
Děsivý.
Řekne: „Bude hned za rohem.“ Já na to:
„Ani ho neuvidím?“
Nevzdám se ho. Teď vím, jak se cítil Alec Baldwin.
Chápu to.
Mobilu se vzdát nechcete. Je tam příliš mnoho věcí.
Vzali mu mobil a hledali jednu věc.
Zprávu, ve které napsal:
„Dám do zbraně opravdové kulky.“
Pokud to není to…
Co hledáte?
Nechci, aby se hosteska dívala do mý galerie
a našla 500 fotek mýho penisu, které nebyly dost dobré.
Nebyly dobré.
Můj na fotkách nevypadá dobře. Špatná zpráva.
Co? Víte, máte…
Je to platidlo. Tohle je nový svět.
Dřív jste to museli dělat.
Víte, co myslím? Na konci. Teď s tím začínáte.
Tady je můj penis, pokud chceš…
Líbí se ti? Chceš jít na kafe?
Jiskří to mezi námi, nebo…
Zatím dobrý?
Jsem tak starý, že jsem svůj penis musel kreslit.
Víte, co myslím? Před foťáky.
Vystínovat.
Ale zeptal jsem se kámoše:
„Ty si ho fotíš, nebo…“
A on říká: „Jo.“ A já na to: „Vážně?
Jednu fotku mi ukaž. Nebuď divnej, ale chci to vidět.“
A ukázal mi to. Vypadá takhle. Říkám:
„Nepostavil se ti ani ze slušnosti?“
Říká: „Ona ví, jestli se jí líbí. Pošlu to.“ Já povídám:
„Tak to nefunguje, kámo.
Jak řekl Eminem. Máš jednu šanci.
Pak končíš!
Nikdo nehledá potenciál. O čem to mluvíš?“
Zeptal jsem se jedný holky: „Posílají ti je?“ „Jsou příšerný.“
Říkám: „Musím se vyfotit. Co mám dělat?“ Povídá:
„Jeden by tu byl.“
„Tak jo. Který se ti líbil?“
„Ležel na boku. Byl to záběr od nohou nahoru.
Svíral ho v ruce a opíral se o loket.“
Musím do toho zapojit kamaráda?
To je hrozný. „Před filmem, rychle.
Všechno si svléknu.
Nebuď divnej. Lehnu si.
Trochu ho proplesknu, ať se nějak vzchopí.
Přivřu ho do šuplíku. Seženu si pár jednotek plazmy.
A poslouchej, budu ho škrtit a ty začneš fotit na tři.
Vezmi si můj foťák a vyfoť strašně moc fotek.
Vyselektuju to pak. Odvaž se.
Fajn, raz, dva, tři.
Škrtím. Dělej. Teď.“
Horší než pomáhat se stěhováním.
Zkusil jsem to. Říkám: „Vyfotím to u sebe doma.“
Nejhorší osvětlení. Nic nevím.
Říkám si: „V kuchyni.“
Nahý.
Ohavný fluorescenční světlo. Fakt špatný.
Záběr z dronu seshora.
Ale měl jsem erekci a seshora ji nebylo vidět.
Jako sluneční hodiny.
Pak jedna zezadu.
Penis tam ani nebyl.
Ale víte co? Zkouším různý věci.
Je to brainstorming.
Byly tam jen koule.
Pro specializovaný trh.
Neležte na gauči.
Vypadá to jako pták v hnízdě, je to…
nevábný.
Dost lidí vás přestane sledovat, pár vás blokne.
Dva vás nahlásí.
Snažím se koukat
na víc porna.
Je to těžký, já jen…
Vlastně mám dobrou zprávu.
Nedávno jsem měl trojku.
Na vejšce.
Trojka na vejšce není
nic moc.
Byl jsem v ní já, můj kámoš a ještě jeden kluk a stalo se tohle.
Stalo se…
Poslouchejte.
Třetí měla být holka. Takovej byl plán.
Měli jsme to vše připravený.
A ona to na poslední chvíli zrušila.
Řekl jsem: „Zkusme to jednou s ním.
Nacvičme si to. Uvidíme, jestli to vůbec funguje.“
Chci říct,
zkusíme si kompozici.
A asi to bylo trochu teplý.
Nepromyslel jsem si to a bylo to tak.
Bylo to v pohodě. Ale pak,
za deset let jsem měl další,
ale byla na prd, protože jsem v ní byl já, kluk a holka.
Jsme v hotelovém pokoji, chystáme se, pijeme
a někdo řekne: „Dejme si trojku.“ Nikdo doopravdy neví, co to znamená.
Tak si jdu pro drink,
oni si to rozdají, on jde pryč a říká: „Teď ty.“
A já…
Připadá mi to, jako bych dostal zbytky.
Jsem blázen? Chci říct, slibovali mi…
Podle mě můžu mít nárok na právní nápravu.
Na tohle by měla být právnická reklama. Existují na všechno.
Slíbili vám trojku, a dostali jste jenom zbytky?
Ano, to se mi stalo.
Mohli byste mít nárok na odškodnění.
Tohle je můj mezoteliom, lidi.
Snažím se koukat na porno. Kámoš mi řekl: „Zkus tuhle stránku.“
Říkám: „Nemůžu zkusit další.“
Viděl jsem jen 500 milionů videí. Ale řeknu: „Uvidím, co tam je.“
Nechci se zaseknout na tři dny.
Chci jen jít tam a zase pryč.
Tak napíšu „honění“, to nejsnadnější. Ať zjistím, jaký to je.
Objeví se a pod ním je napsáno: „Další videa, která se vám mohou líbit.“
Už jste viděli ta videa, která se vám prý mají líbit?
První je: „Skupina chlapů šuká teenagerku ve výtahu.“
To se mi bude líbit?
„Jo. Bude.“
Ne. Chci honění.
To není nic. Ne.
„Zanalyzovali jsme vás.“
Ne. Zmáčkl jsem tři klávesy.
„Jste na tom opravdu špatně.“
Vážně?
Honění.
„Kouknete se na to buď teď, nebo za týden. Co to bude?“ Řeknu:
„Teď.“
Zná mě to líp než můj terapeut, ale říkal jsem si, že…
Všichni mají velký péra.
Kéž bych i já měl obří péro jak z porna.
A pak…
Pak si pomyslím: „Fakt to chci?“
Tohle se asi nikdy nestane. Kdybych našel lampu s džinem…
Musí se stát tolik věcí.
Řekněme, že vyjde ven a řekne:
„Máš jedno přání.“
Počkat, to nemůžu.
Víte, protože…
Je to příliš sobecký.
Je toho tolik, co bych mohl napravit.
Neudělal bych to.
Kdybych měl deset přání.
Asi bych to schoval někam na konec.
Když už džin ani nebude dávat pozor.
Budu si přát všechny dobrý věci, ale na konci…
Kdybych jich měl pět, to je ošidný.
Ani mě nad tím nenuťte přemýšlet, protože
asi by to bylo páté přání.
Já vím.
Něco bych vyléčil, ale kurva, někdy zvítězí kasino.
Tak to už ve Vegas chodí.
Do prdele.
Byl jsem na starém notebooku. Víte, co je clickbait? Víte.
Clickbait je… Řeknu vám to. Měl jsem show v Nashvillu.
Někdo měl vzadu záchvat
a lidi ho vynesli ven. A druhý den na Yahoo napsali:
„Spade přerušil show kvůli záchvatu.“
Je to trochu clickbaitový titulek.
Nevíte, co znamená. Má vás přinutit na to kliknout.
Když na to kliknete,
ponoříte se do toho, je tam spousta oken a je to jako trik.
Takže je to lepší než ostatní články.
A já hlupák.
Vím, co to je. Čtu a je tam, že Cardi B udělala tohle,
počasí a pak se tam píše:
„Jakou zeleninu Tom Brady odmítá jíst?“
Cože?
To je blbost. Koho to zajímá?
Co je to? Kokos?
Je to hloupý. A pak jdu dál.
Ale je to rozmazaný, nemůžu se soustředit,
protože na to myslím. Dostali mě.
Tak se vrátím, kliknu na to a je to tady.
První okno. „Brady se narodil v severní Kalifornii.“
Další.
„Tom Brady začal hrát fotbal v sedmi letech.“
Kde je ta zkurvená zelenina,
o které jste přísahali, že mi řeknete?
Ušetřím vám 27 kliků.
Je to rajče, dámy a pánové.
Netrefil jsem se.
Ale nevydržím to, protože za čtyři minuty jsem níž.
Počasí. Fotbal. A pak:
„Neuhodnete, jak tato herečka z 80. let vypadá teď.“
A jéje.
Ušetřím vám 55 kliků a dvě a půl hodiny.
Vypadá na hovno, dámy a pánové.
Je to krutý.
Za 30 let zestárla o 30 let. To byl její velký zločin.
Pardon, že už nevypadá jako v Gilligan's Island.
Další zněl: „Tenhle zkurvený…“
Bylo to o mně.
„Co se s tímhle chlapem stalo?“
A byla to dobrá fotka.
Ach jo, ale to není…
To není podstatný.
Pamatuju si poslední den před…
Před lockdownem.
Ve svůj velký den jsem šel do IHOP.
Znáte tu restauraci?
Dobře. Někam se dostáváme.
Ve vajíčkách jsem měl chlup.
Stejně jsem je snědl. Bylo to takhle.
Nechtěl jsem čekat 20 minut na nové.
A neměl jsem žádné svědky.
Byl to pubický chlup. To jsem měl říct.
Takže je to trochu divný, co?
Zakroucený pubický chloupek. Hned poznáte, co to je.
Má svůj typický charakter.
Pořád byl na koulích toho chlapa. To bylo nejhorší.
Jedl jsem kolem toho. Bylo mi to fuk. Jemu taky.
Ale on tam nepracoval. Myslel jsem…
Když je řeč o pubických chlupech,
vím, že ženy říkají, že si bobry holí, ale…
Chlapi…
Hora chlupů. Když vidíte pisoár, který tu je…
Tady.
Je tam
asi 50 000 chlupů a já nevím, jak je to možný.
Vejděte tam.
Prostě jen vytáhněte ptáka.
Proč děláte takový rozruch?
Jako byste čistili kartáč.
Co to je? A deset jich je navrchu pisoáru.
Jsou na útěku.
Já nevím.
Tohle dnes večer nevyřeším, ale šílím z toho. Takže…
Mám vymytý mozek a mám rád bobry.
Vyrůstal jsem s ochlupením.
Vyrůstal jsem na časopisech Hustler a Penthouse.
A všechny holky tam měly bobry.
Holka… Konečně jsem to viděl. Říkám: „Tvůj bobr.“
„Jo, dospěla jsem. Teď je ze mě žena.
Tak to chodí. Máš je rád vyholený?
Jako u devítiletý holky? Jako pedofil?“ Řeknu: „Ne…“
Ale teď…
Jakákoli holka. „Nemáš bobra?“
Zeptá se: „To se ti líbí?“
Řeknu: „Ne, mám rád devítiletý holky jako pedofil.“
Ona na to: „Dobře. To taky dostaneš.“
Říkám: „Jak to je doopravdy?“
Holky, sejděte se a vyřešte to.
To první dává smysl. A mimochodem, nebyl to jen malý proužek.
Ne když jsem začínal.
Ne, byla to bábuška.
Panebože.
Bylo to jako baseballová meta. Víte, co myslím?
Trochu i na stehnech. Jako plevel, víte?
Trochu to pošimralo žebra. Žádná pravidla.
Tam zákony neplatily.
Kalhotky vypadaly, jako by v nich byl airbag.
Spal jsem na tom jako v reklamě na polštáře.
Sundáte kalhotky. Natáhnete chlup. Má metr.
Cpete to zpátky.
Minule jsem šel do obchodu, abych koupil…
Potřeboval jsem ponožky a košili.
Tak jsem jel do obchodu v údolí.
Je dál, ale jsem tam asi o devět procent slavnější.
Za tu cestu to stojí.
Mám na to aplikaci.
Tak tam jedu
a…
Nejdřív chci ponožky, ale neprodávají je jako boty.
Není to velikost 8, 9, 10.
Sedí velikostem 5 až 28.
Jsem rád, že tak neprodávají i kondomy.
Sedí Asijcům i černochům.
Protože tak nějak vím, že jsem…
Mám pro vás trik. Radu.
Kupte si kondomy Magnum.
Ty fakt velký.
Abyste holky nažhavili.
Nemusíte je použít. Roztruste je po domě.
Chápete? Hoďte jeden do krbu, jeden k mixéru. To je jedno.
Nenápadně. Mám je jako tácky. To je hloupý, moc očividný.
Holka udělá: „Panebože.“
A já: „Cože?
Co to tam dělá?
To by mělo být na mým penisu.
Je mi tak trapně.“
Ale fakt byste neměli používat ty, který jsou příliš velký.
Není nic horšího, než povadlá guma, viďte, holky?
Je to tak trapné.
Říkáte: „Tohle je směšný.
Tenhle je vadnej. A víš co?
Společnostem nikdy nepíšu. Ale teď pošlu e-mail.
Vážení pánové…“
Je to trapný, když si musíte půjčit její gumičku.
„Můžu to na chvilku použít?
Jen to upevním.“
Nechcete to mít po stranách volný.
Zpíváte: „Cink, cink, jede tramvaj.“ Snažíte se vtipkovat.
Chci vymyslet Magnum Junior.
No tak, Mezi žraloky!
„Magnum“ a malým písmem „Junior“. Takže jste jako…
„Junior.“
Myslím dopředu.
Pak jsem si koupil košili a v tom obchodě je kolem vás devět zrcadel.
Lidi, už jste se viděli z boku?
Nedoporučuju to.
Vyhýbejte se tomu.
Sotva snesu pohled na sebe v jednom zrcadle, chápete?
Jsem šestka, sedmička. Chodím na internet. Jde hlavně o moji osobnost. To nevadí.
Už jsem se s tím smířil. Chápu to.
Ale když se dívám do zrcadla,
vím, kdy vypadám v pohodě. Tak si tu košili zkusím.
Tahle není špatná.
Tahle je
kovbojská…
To jsem… To nejsem… To jsem já?
Drž hubu.
Odporný. To jsem já?
To jsem já z boku? Tohle svět vidí každý den?
Kdo sem pozval Gluma?
Zatraceně.
Je to smutný.
Jsem sedmička, šestka, pětka, dvojka…
Brutální.
Pak nemám sebevědomí. Když jdu do baru, neotáčím se.
„Ahoj, dámy, pracujete spolu?
Ve stejné firmě?
To je zajímavý.
Co pijete? Vodku se sodou? Doběhnu pro to.“
Neotáčej se.
Ježiši.
Ježiš.
Můj kámoš je asi pedofil, ale…
Tady změním otáčky.
Ale nevím to jistě.
Měl bych shromáždit víc dat, než ho udám. Ale…
Zatím je to jen pocit.
Byl jsem u něj. Díval se na dětský baseballový turnaj.
Nelíbí se mi to.
Nabídl jsem mu i výmluvu. Ptám se:
„Znáš tam nějaký dítě?“
Odpověděl: „Ne.
Ale musíš uznat, že jsou to úžasní sportovci.“
Vážně? Je jim 12.
Říká: „Podívej se na ta lýtka.“ Já: „Měj se.“
Po špičkách vyjdu ven, zatímco dovnitř vtrhne tým SWAT.
Ale dnešní svět je divnej, nemůžete nikomu ani pochválit dítě.
Dřív to šlo.
Mě chválili hodně.
Ale někdo je se svou sedmiletou dcerou. A pokud řeknete: „Vaše dcera…“
Nemůžete ani říct: „Vaše dcera je hezká.“ Udělají…
Cože? No tak, vážně?
Pak se urazím. Chci se bránit a říct:
„Kámo, nejsem žádnej úchylnej pedofil.
A věř mi, kdybych jím byl, nezačal bych s tvým děckem.
Věř mi, není tak skvělá.
Jo, je v pohodě.
Ale začal bych s tou, kterou jsem viděl ve večerce.
Je na prvním místě.
Tvoje je na seznamu o dost níž.
Úchyle.“
Ale když se něco stane v dětství, nevíte, jaké to bude mít následky později.
Když například lidem na základce stáhnete kalhoty.
Hloupý, vtipný. Dělal to každý.
Bylo mi 11, když byl fotbal…
Někdo mě ukecal, abych stáhl kalhoty trenérovi.
Špatný nápad.
Měl jsem to udělat během zápasu.
A nikdo mi neřekl,
že měl největší péro v dějinách, dlouhý jak anakonda.
A že nenosí spodky.
Tak jsem šel na to
a udělal jsem…
Všichni zareagovali:
„Co to kurva je?“
A celý stadion zamrzl.
Hlavně on. Užíval si to.
Jen tam seděl a chvíli ho nechal plápolat ve větru.
Pokochejte se!
Ať každý ví, kdo je šéf.
Ani si ty kalhoty nenatáhl. Čekal osm minut do oddechového času.
Pak konečně řekl: „Vy bláznivý děcka.“
Všechny mámy pak začaly na tréninky chodit o hodinu dřív.
Oblečené jako by šly na Zlaté glóby nebo něco.
Na zdraví.
Flirtování s holkama je těžké. Někdy flirtujete a…
Jednu jsem pozval na rande. Mám radu.
Pokud vám hned neodepíše, jste v háji a je po všem.
Napsal jsem holce, po čtyřech dnech píše:
„Bože, v odepisování jsem hrozná.“
A já na to…
Pak odpovím a za tři dny píše:
„Bože, byla jsem mimo.
Jsem v tomhle fakt strašná.“
Nikdo na týhle planetě není strašný v posílaní zpráv.
Je to mizerná výmluva, protože nakonec jsme šli na večeři.
A celou noc byla shrbená nad mobilem.
„Vidím, že se v tom zlepšuješ.
Fakt ti to začíná jít.
Dobrá práce.“
Taková blbost.
Ach jo, takže…
Viděl jsem
Caitlyn Jenner na výstavě aut.
Znáte Caitlyn Jenner?
Když jsem vyrůstal, byla dlouho Bruce Jenner.
Pak nastala menší změna, o které víte.
Fajn.
Jediné, co mi na tom připadalo trochu
zajímavé, bylo jméno Caitlyn, protože
v mý hlavě se tak jmenují jen 30letý ženy.
Je to psychologický trik, abyste působili mladší, což chápu.
Ale je to trik.
Já se jmenuju David.
Neslaný nemastný. Koho zajímá David?
Hloupé a tuctové jméno.
Kdybych chtěl působit na 27, změnil bych si jméno na Connora.
A přes noc omládnu na 27.
„Connore Spade, jak je?“
Odpovím: „Jen vapuju.“
Ale zní to… Vždyť víte.
Může to fungovat.
A Caitlyn, bylo jí
asi 71.
Víš co?
Nemůžeš být Caitlyn. Víš, jak by ses měla jmenovat?
Barb.
„Barb Jenner, ahoj.
Já jsem Barb.
Jak se máte?“
Nebo Dottie nebo Ruthie, cokoliv.
Nejsi Dakota. Jsi Dolores.
Ať to dává smysl.
Ale dokonce i moji kamarádi mě dělají starším.
Nesnáším, že mě kamarádi dělají starším.
„Holky, chcete poznat mý kámoše? Znáte Ricka, Petea a Rogera?“
Ony: „Co to kurva je?
Ne, díky. To zní staře.
Nemusím ho vidět.“
Je to tragický. Musím lhát. „Znáte Aidena, Caydena a Jadena?“
„Otevřeme si láhev.“
A když to Caitlyn
oznámila, každá celebrita ji podporovala. Courteney Cox a Cindy Crawford říkaly:
„Caitlyn vypadá úžasně. Je tak krásná.“
„Vypadáš trochu jako ona.“
„Jdi do prdele. To vážně?
Ta příšera? Odvolej to.“
Zpíváte trochu jinou písničku.
Bavíte se, že jo? Dobře.
Fajn. Jo.
Miluju to tady.
Jsem moc rád, že jste přišli.
Mám kovbojskou košili.
Věci šlapou. Vážně to…
Přiletěl jsem.
Letěl jsem letadlem Southwest Airlines.
Southwest je trochu mizerná aerolinka. Tohle neopustí tuto budovu.
Zaprvý, lítám s nima už léta.
Ale když jdu do terminálu, nejsem vzdálený ani 400 metrů
a oni řeknou: „Prr!
Než nastoupíte, musíme letadlo vyčistit.“
Je to jen jeden člověk s rozprašovačem. „Tak jo, sem s nima.
Sem s dobytkem.“ A jdou všichni.
„Čísla 1 až 1000.“
Říkám si: „To jsem já.“
Jako elektrický fotbal. Všichni do sebe narážejí.
A pak…
Letuška má na sobě kraťasy, protože oni jsou zábavná aerolinka.
Řeknu vám tajemství. Nikdo se nebaví.
Ani ona, ani já.
Je zpocená, protože Vegas je jejich uzlové letiště. Žargon.
A proto do letadla nastupuje takhle:
„Nastupte do letadla. Všichni do letadla.
Prosím, musíme opustit bránu.“ Nic víc je nezajímá. „Opustit bránu.
Opouštíme bránu. Jedem.“
Nastupujeme. Takhle stojím. A ona říká: „Prosím.
Nehledejte místa u uličky. Nemáme je.
Jako jediná aerolinka máme jen prostřední sedadla.
Je to skoro nemožné.
Máme jen prostřední sedadla. Neopovažte se dívat nahoru.
Ty přihrádky jsou plné. Jsou zavřené.
Jsou plné od čtyř ráno.
Nemáme místo na telefonní šňůru, pěticenty ani marshmallow. Posaďte se.
Dejte si krámy do klína.
Zaplatili jste 49 dolarů.
Upsali jste se ďáblu. Věděli jste, do čeho jdete.
Zavřete klapačky a mlčte.“
Takže sedím se svými krámy v klíně.
A ptám se jednoho chlapa: „Myslíte, že mají jídlo?“
„On si myslí, že mají jídlo!“ Říkám: „Já se jen ptal.“
„S jídlem se to má takhle.
Zbývá nám pět pytlíků buráků.
V půlce letu je vystřelíme z děla na trička.
Jo? Tak vypadejte živě a dávejte bacha.
Jedny jsou medový. Možná vyhrajete v loterii.
Jestli máte alergii, smůla. Dva pytlíky jsou otevřený.
Budete se v tom tak trochu máčet, takže
choďte umřít na záchod.“
Ale jsou moc milí. Po přistání jsem řekl:
„Víte co? Chci vám poděkovat.
Všichni jsou teď nemocní a lety mají zpoždění.
Vážím si, že jste tu.“ Ona:
„Vím. Mám covid a jsem tady.“
Říkám: „Já vím a děkuji.
To mám na mysli. Mimořádné služby.“
Porno džin.
Letěl jsem…
Panebože, to jsou rolexky.
Já…
Hloupý. Já…
Nedávno jsem letěl soukromým tryskáčem a chlubím se,
protože to dělám zřídka.
Vidím holky na Instagramu.
Proč je každá modelka vždy v soukromém tryskáči?
Víte, jak jsou drahé?
Ty holky jsou hybridní šlapky. Těžko se to vysvětluje.
Nejsou to tak úplně…
Zůstaňte, pak to vysvětlím.
Ale kvůli tomu tady nejsme.
Vím, kolik stojí soukromé tryskáče.
A jsou takhle malý. Jsou jako teploměr.
Ty na Instagramu neukazují, jsou trapný, ale já v nich letěl.
Je to jako MR přístroj s křídly. Jsem tam takhle.
Vy jste byli na magnetické rezonanci.
Vy taky.
Chci ten soundtrack, abych mohl relaxovat.
Buch.
Jo, takže jsem byl v jednom pořádným letadle.
Letěl jsem na show v Jackson Hall.
Byl jsem nadšený. Letěl jsem s kámošem.
Konečně pořádný tryskáč.
Zakusím život hybridní šlapky.
Takže si tam sedím
a jde to dobře.
Pak vyjde pilot, tváří se, jako by přišel soudný den. Takhle.
Říkám si:
„Tenhle vtipálek kouří?“
A on povídá: „Věc se má takhle.
Jsme vzdálení asi 50 kilometrů
a bude to fakt špatný.“
Nepáral se s tím. Ptám se:
„Bude to fakt špatný? Jak to myslíte? Jak?“
Povídá: „Vane vítr o rychlosti 210 kilometrů za hodinu
a je sněhová bouře,
takže to bude fakt špatný.
Ale víte co?
Jdeme do toho.“
Odejde a já říkám: „Cože?
Řekl, že jdeme do toho. Co to je?“
Kámoš říká: „Jdeme do toho.“ Já: „Do čeho?“
Je to děsivý? Neměli bychom to dělat?
Pak se stane…
Já udělám…
Jsem přivázaný jako divoký kůň. Má kola vyletěla ke stropu.
Byl jsem vyděšený. Víte, že někteří lidi se ze strachu smějí?
Já čůrám.
Takže tam na všechno chčiju.
Pak to na vteřinu přestalo.
Kámoš říká: „Běž se zeptat.“ Jdu.
Je mi špatně.
Říkám: „Dřív jste…“ A on: „Co je?“ Povídám:
„Já jsem zákazník! Nekřičte na mě.
Dřív jste říkal, že půjdeme do toho. Do ničeho jít nemusíme.
Koho zajímá nějaká blbá show?“ On povídá: „Hej.
Poslyšte. Pokud je nad přistávací dráhou viditelnost aspoň 30 metrů,
můžeme legálně přistát.“
Já na to:
„Legálně?
To zní špatně. Nechci…“ Křičí: „Máme deset vteřin. Sedněte si!“
„Sakra, proč furt dělám, co mi řeknete?“
Tak jsem si sedl a pak…
Nevěřím, jak je to děsivý.
Pak se podíváme z okna. Sníh. A pak prázdno. Pak dopadneme.
A já: „Havarovali jsme? Ne, přistáli jsme?“
Vstanu, schody se spustí…
Říkám: „Bože, přežil jsem.“
A kráčím jako…
Stoupnu si na asfalt.
Kilometr a půl ničeho.
Kilometr a půl kolem nás nejsou žádná další letadla a já říkám:
„Co se děje?“ A dva chlapi z personálu udělají…
Ptám se:
„Co se stalo?“ Řeknou: „Vynořili jste se z oblaků.“
„Jak to myslíte?“
„Vynořili jste se šest metrů nad zemí. Z ničeho nic.“ Ptám se:
„Kde jsou všichni?“
„Člověče,
37 letadel muselo změnit kurs.
Vaše přistálo jako jediný.“ Já řeknu:
„Kecáte! Proč změnila kurs?“ Za mnou se ozve:
„Protože to jsou srágory.“
Děkuji, že jsem tady mohl být.
Miluju vás.
Vážím si toho.
Překlad titulků: Daniela Červenková