Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Moral
er adfærd, samfundet dømmer.
Etik
er adfærd, ens samvittighed dømmer.
Hver person,
afhængigt af tid og sted,
sætter en grænse
for hvad, der er godt, og hvad, der er dårligt.
Og det skøreste ved det er,
når man nærmer sig den grænse.
Og derfor besluttede du at røve en bank?
Hvorfor gjorde du det?
Hvorfor gjorde jeg det?
Det er et spørgsmål,
jeg har stillet mange gange.
Det mest rimelige svar
er vigtigheden af døden.
På et tidspunkt indså menneskene,
at livet var meget begrænset,
da vi bare passerede igennem uden at efterlade noget.
Derfor tror jeg, at vigtigheden af døden
kan opstå i to former:
som børn
eller som kunst.
Det er det, der går ud over døden,
en bog, man skriver, et maleri,
en pyramide,
et kunstnerisk tyveri.
Jeg tror, at vigtigheden af døden,
erkendelsen af, at livet er endeligt,
også førte mig til dette.
Og nu til nyhederne.
Fire stærkt bevæbnede forbrydere
trænger ind i banken for at røve den.
Der er meget spænding i San Isidro. En gidselsituation.
Halcón-styrken greb ind, og området er omringet. Vi er der live.
Ved den berømte Halcón-styrke ikke, at pengeskabene er under jorden?
Lad mig fortsætte.
Alle gidslerne er blevet løsladt, og ingen forbrydere er blevet anholdt.
De plyndrede 143 pengeskabe.
Femoghalvfems millioner dollar.
Måske er de smarte, men uanset hvor længe, det tager,
bliver det en historie, de kan fortælle deres cellekammerater.
Det mest spektakulære røveri i argentinsk forbryderhistorie.
Nogle kaldte det århundredets røveri.
En politibetjent, der kom ind, sagde: "De forsvandt i den blå luft."
Interview med Araujo, 11.
-Okay, Fer. -Det her igen?
Hvad skal jeg sige?
FERNANDO ARAUJO KUNSTNEREN
Det var i 2003. Jeg var den lykkeligste mand på jorden.
Så man på alle, var jeg lykkeligst.
Jeg fandt
et kald.
Pludselig ville jeg lave kunst.
Jeg havde kun brug for et atelier på 50 kvadratmeter.
Et sted, der kunne forstærke mine sanser.
På det tidspunkt
billedkunst,
kampkunst,
cannabiskunst…
Jeg skrev en bog
om fordelene ved cannabis og dyrkning af det indendørs.
Det var et helt friår
fuld af eksperimenter og galskab.
I nogle stadier vidste jeg ikke, om det var dag eller nat.
Jeg malede, skrev bogen om dyrkning indendørs.
Bevar kontrollen.
Jeg havde fundet et formål, og jeg elskede det.
Jeg forestillede mig ikke,
at jeg efter at have dyrket planterne indendørs
ville få en ret vigtig åbenbaring.
Og…
Jeg besluttede at røve en bank.
Jeg vidste ikke hvordan,
men en ting var sikkert.
Der måtte være noget kunst i det.
Og den idé begyndte at fange mig,
indtil jeg tænkte: "Til helvede med malerierne."
og det eneste, jeg gjorde fra da af,
var at tænke på, hvordan man røver en bank.
Jeg hedder Luis Mario Vitette Sellanes.
Jeg er uruguayaner. Jeg er 65 år gammel.
Jeg blev født et sted med gode vaner
og en rigtig god økonomisk situation.
Jeg kalder mig selv indbrudstyv.
Og hvad er en indbrudstyv?
En indbrudstyv ved lidt om juveler,
lidt om låse og lidt om kunst,
lidt om alt.
Selvom min første forbrydelse ikke havde noget med røveri at gøre,
kom jeg i fængsel.
Alle, der kommer i fængsel, kommer forandret ud.
Man lærer alle mulige forbrydelser.
Og man bliver forbryder.
Rufi!
Rufián!
Charlotte!
En dag tog jeg på en kort tur, og jeg sagde: "Jeg kommer ikke tilbage."
Jeg rejste til Argentina.
Hvad gør en flygtning, der rejser til et fremmed land?
Han opsøger forbrydere.
LUIS MARIO VITETTE SKUESPILLEREN
Måske overvejer alle på et tidspunkt
at røve en bank?
Vi ser film, men idéen begyndte at fæstne sig.
Jeg måtte dele den med nogen.
Og det var med min terapeut.
Det første, jeg sagde til Jorge, var: "Jeg røver en bank."
"Hvorfor en bank?"
Det kunne også være et kasino.
Tage derhen, et kasino…
Jeg er ikke imod kapitalismen.
For mig er det et godt system, der virker.
Jeg vil bare have en del af forretningen.
Jeg ville ikke finansiere en bank.
Jeg ville røve den, som Brecht sagde.
Han troede, det var vrangforestillinger fra cannabis,
han havde hørt fra mig.
Han sagde: "Okay. Lad os lade det ligge."
Så jeg begyndte at lede efter en bank.
Jeg bor i Acassuso,
hvor jeg er født og opvokset.
Der var en bank på hjørnet af Libertador og Perú,
og jeg sagde: "Det er banken."
Acassuso Río Bank.
Jeg hedder Rubén de la Torre, men kaldes Beto.
Jeg er født i Constitución-kvarteret.
Jeg gik i katolsk skole.
Jeg gik der, indtil jeg var 12 år.
Jeg var endda messedreng, men når jeg forlod kirken,
gik vi ud på ballade med vennerne, fordi de var
ligesom mig.
Det begyndte som et eventyr.
Senere blev det en vane
og fortsatte, indtil vi stjal nogle biler.
Jeg blev fanget og sendt til Devoto-fængslet,
og jeg blev sat sammen med forbrydere,
der havde stjålet våben
og begået vold og drab.
Jeg sluttede mig til dem.
Tyveri og kriminalitet blev også en last.
Det var…
…som at fylde et tomrum, men der manglede noget.
BETO DE LA TORRE BANDITTEN
En bank kan røves,
når den er åben eller lukket.
JUSTITSMINISTERIET FBI
BANKRØVERIER
Når den er åben, skal man gå ind
med våben…
Læg hænderne bag hovedet, og hold dem der.
…og forsøge at komme til boksen.
-Nu! -Det er umuligt.
De ansatte, de private sikkerhedsfolk har en knap.
Og efter et par minutter
er man omringet, og man kan ikke engang tage mønterne.
At bruge våben
var ikke min stil,
for jeg prøvede at gøre noget kunstnerisk uden vold.
Så jeg valgte at gøre det, når den var lukket.
Når den er lukket, må man gøre det med et hul.
Det var den idé, jeg udviklede.
Når får sådan en idé, kan man ikke spørge sine venner,
om de vil være med. Selvfølgelig ikke.
Man må finde de rette folk.
Mit motto er "intelligens frem for krudt".
Sebastián García Bolster.
Jeg hedder Sebastián García Bolster.
Jeg ved ikke hvorfor,
men jeg kaldes "Ingeniøren".
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INGENIØREN
Jeg har boet hele mit liv i Martínez, en typisk middelklassefamilie.
Jeg så et apparat
og tænkte over, hvordan jeg kunne få bedre resultater
eller mere energi, mere kraft.
Jeg gik i gymnasiet, læste til elektrotekniker,
startede som ingeniør og stoppede.
Jeg åbnede et motorcykelværksted.
Jeg ændrede værkstedet
til at være et rent jetski-værksted.
Fernando gik på samme skole som mig, San Isidro.
Han var et år ældre end mig.
Vi blev venner. Vi tog på ferie sammen.
Fernando foreslog at gøre det.
Jeg stjal ikke. Jeg stjal aldrig.
Men at røve en bank var okay.
Giv os vores opsparing tilbage! Jeg har arbejdet hele mit liv.
Min familie led altid på grund af banker.
At stjæle er slemt, at stjæle fra en bank er ikke så slemt.
Han fortalte mig om det,
og jeg var ikke afvisende.
Hvis det er noget teknisk eller mekanisk, du har brug for,
kan du regne med mig.
Men jeg løber ingen risici.
Hvis det ikke er perfekt,
er jeg ikke med.
Jeg skulle leje et hus fire gader derfra,
lave en tunnel og komme til bankens kælder,
for boksen var dernede.
Men det var ikke nemt. Hvad hvis den faldt sammen?
Fordi…
Kom nu. Lad os være ærlige.
Jeg har aldrig gravet et hul
til andet end at plante pot.
Samtidig indså jeg,
at når man kommer ind, er der bevægelsessensorer.
Jeg brugte måneder på at finde ud af, hvordan de virkede.
Jeg designede tøj, der kunne komme forbi dem.
Det virkede.
Sådan blev hr. Larve født.
Men det var ikke vigtigt at komme forbi bevægelsessensorerne.
Det var selve boksen.
Denne galskab, som jeg var sikker på, jeg ville løse,
var ret kompliceret.
Så jeg brød sammen.
På et tidspunkt sagde jeg, det ikke kunne gøres.
Det kan ikke gøres.
Jeg var overvældet.
Jeg havde brugt tid, viden og penge på at købe ting.
Og det virkede stadig ikke.
Jeg kunne ikke løse det.
Jeg fik nyt håb.
En ny idé blev født.
Klokken tre om morgenen
gik jeg ud for at lede efter en internetcafé
for at se, om nogen havde fået idéen før.
Det var meget mere vovet.
En ambitiøs forestilling.
Og ideen var meget enkel.
At kombinere de to metoder: Når banken er lukket, og når den er åben.
Gå ind.
simulere et røveri, gå til kassen
vente på, at politiet omringer os,
og bruge tunnelen ikke til at komme ind, men til at komme ud.
Ingen andre havde gjort noget lignende.
Og…
Når man er banebrydende, har man en god chance for succes,
fordi folk ikke er klar til noget nyt.
Jeg var glad før, da jeg opdagede,
at kunst og 50 kvadratmeter virkede godt for mig.
Men det var en del af det samme.
Fernando kom og sagde:
"Jeg har tænkt på noget."
Vi måtte overveje alle tænkelige problemer
fra hans synspunkt,
fra mit,
som om det var en film,
som om det var en idé om noget, der skulle bygges.
Vi gør sådan og sådan.
Jeg gør så det…
Hvad er jorden i den nordlige del af Acassuso lavet af?
Det begyndte jeg at undersøge,
og jeg huskede, at nogle arbejdere lavede en kloaktunnel i Olivos.
Jeg sagde: "Hej. Jeg er arkitektstuderende."
"Ét spørgsmål. Kan den ikke styrte sammen?"
Han svarede: "Nej, jo dybere den er, des stærkere er den."
Okay.
Da jeg gik, så jeg nogle cirkler, som arbejdet havde efterladt på gaden.
Og næste dag
tager jeg til Calle Perú.
Jeg ser en cirkel på denne størrelse.
Jeg ser en mere.
Det var utroligt.
Det var samme cirkler, jeg så på byggepladsen i Olivos.
De spor hver tiende meter
langs Calle Perú, der grænser op til banken,
fortalte mig, at der var en kloaktunnel nedenunder.
Og pludselig fandt jeg enden på tunnelen.
Ti gader fra banken.
Jeg går 100 meter ind, og jeg finder
en rund kloak på 6 meter i diameter,
som strakte sig under byen.
Et utroligt syn.
Der begynder et nyt stadie…
…kaldet "Donatello-projektet."
Donatello, ikke som renæssancekunstneren,
men som Ninja Turtles.
De lavede kampsport i kloakrør,
og de var grønne som pot.
DONATELLO-PROJEKTET
Hvis man går 20 minutter i en mørk tunnel,
og pludselig spørger: "Hvor er jeg?"
Hvordan skal man vide det? Det skal måles.
En, to,
tre, fire…
…elleve, tolv…
…fireogtyve, femogtyve…
Jeg troede aldrig,
jeg skulle studere cotangensen af noget, før jeg besluttede at røve en bank.
Det var, som om alt, jeg havde studeret i mit liv, var overalt,
og pludselig hang sammen.
Cotangensen gav mig
de 69 grader, der var nødvendige, og 15 meter fra hypotenusen.
KLOAKRØR 69 GRADER
TUNNEL 15 METER
ØVRE KAMMER KÆLDER
Fernando og jeg udførte første stadie.
Vi begyndte at lave det første kammer med pinde og lys.
At lave et hul som dette
på størrelse med enden af en flaske tager en time.
Umuligt.
Så jeg tog en 220-volts generator med
og brugte et elektropneumatisk bor.
NEDRE KAMMER 2 METER
KLOAKRØR
Senere indså vi, at vi manglede både penge
og tid til at gøre det,
så vi havde brug for nogen til at hjælpe os økonomisk og praktisk.
Den anden deltager var Doktoren.
Jeg vil ikke have nogen helte.
DOKTOREN
Han havde en slægtning, der var involveret i kriminalitet
i 90'ernes store bander.
Voldelige folk med våben.
Pludselig havde vi flere våben end den nærmeste politistation.
Jeg kendte Doktoren, og han virkede som en tænksom person.
Han var advokat.
Så jeg tog det rolig.
Vi havde stadig brug for folk, én person mere,
så Doktoren præsenterede mig for Beto de la Torre.
Jeg var altid i kontakt med Doktoren.
På et tidspunkt mødte han mig på en tankstation
og sagde: "Jeg har en ven, du skal møde."
Han præsenterede mig for Facha, Fernando.
En person,
der er chokerende, stærk,
og vant til voldelige handlinger,
en eksplosion af krudt.
"Hør, jeg har ikke så mange penge."
Han sagde: "Jeg har en lastbil."
"Jeg sælger den og køber, hvad vi skal bruge."
Men tingene udviklede sig ikke
i samme fart som min angst.
Jeg var på døgnet rundt, og de andre…
Doktoren havde sine retssager.
Sebastián havde dameproblemer.
Beto havde podagra.
Hans ben var hævede, han kunne ikke gå.
Jeg havde brug for en person mere, der havde tid, når jeg havde tid.
Det var nemt at stjæle i Argentina.
Jeg hang ud med alle mulige mennesker.
Jeg endte i en bande af klatretyve.
Vi kravlede op,
sænkede os selv ned til 18., 20. sal
for at se, hvor folk havde deres ting.
Da de kontaktede mig,
aftalte vi, at jeg skulle åbne pengeskabe,
og at vi skulle dele en halv million dollar.
Jeg kom gående fra Calle Libertad, velklædt som sædvanlig,
og nogen vendte sig mod mig: "Hej, Marito."
"Hej, Doktor."
Det første, han spurgte om, var, om jeg havde penge.
"Ja, selvfølgelig," sagde jeg. "Vi må tale sammen."
"Jeg har et meget vigtigt job."
"Jeg har mit livs job."
"Hør her, Marito." Og jeg sagde: "Stop."
"Hvis du er med, er jeg med."
Jeg husker, at Sebastián og Beto var det den dag,
og Doktoren tog Marito med.
Jeg mødte en lillebitte person, 160 centimeter høj,
der pustede sig op.
"Hej, makker."
"Hvordan går det?"
Han gik ind i atelieret og så på malerierne.
Jeg havde forestillet mig atelieret,
staffelier, oliemaling…
Det her var et lortehul.
Jeg blev præsenteret for ham med idéen,
en fyr ved navn Araujo.
Han førte mig et andet sted hen og sagde "Se. Jeg dyrker pot."
Han løftede et forhæng, og der var lys
og masser af marihuanaplanter.
En dramatisk skikkelse,
en rigtig slangetæmmer.
Fornemmelsen var der ikke.
Betos hilsen virkede hjertelig. Og bagefter var det de la Torre.
Jeg fik nærmest gåsehud
af drengen Sebastián, som viste sig at være García Bolster.
Det var… Noget sagde mig, at jeg skulle passe på.
En dag ringede ham Araujo til mig
og sagde: "Kan du komme? Tag behageligt tøj på."
"Vi bliver måske beskidte."
Jeg sagde: "Hvor skal vi hen? Kommer jeg til tiden?"
Men nysgerrighed
slog smedens kat ihjel.
Første gang var virkelig skræmmende.
Forestil dig at gå gennem kloakvand, dåser, metal, rør.
Rør, der var ulovligt forbundet fra huse.
Efter én kilometer kom vi til det sted, der var færdigt,
det første kammer,
sagde jeg: "Se, om du kan finde det."
Og han så på alle metalpladerne.
Jeg så faktisk en stor ring,
en enorm omkreds, et enormt rør,
ti meter fuld af metalplader.
"Hvad ser du?" "Intet. Hvad skal jeg se? Jeg vil ud."
Jeg åbnede metalpladen. Der var et kammer.
"Her har vi Baywatch-redningsflåderne."
Han sagde: "Redningsflåderne?"
"Hvor er pigerne?"
"Nej. Baywatch-redningsflåderne skal bruges i tilfælde af regn."
"Vandstanden stiger,
og hvis vi vil redde vores liv,
må vi tage Baywatch-redningsflåderne
og bede til nogen,
om at komme ud i live."
-"Ikke forstået." -"Samme her."
Jeg ville ikke undersøge det nærmere, for det var ikke noget for mig.
Han satte skruerne i igen,
og vi gik tilbage.
Vi nåede til enden af tunnelen.
Jeg kunne ikke få det af.
Jeg kastede lidt vand fra røret på mig, og det var værre.
Mit tøj, forfærdeligt.
Vi steg ind i bilen.
Vi kørte til enden af en lang afsats,
og han sagde: "Drej."
"Så du, hvad vi var nedenunder?"
"Ja, jeg så det."
"Hvis vi laver en passende tunnel, fører den os direkte til bankens boks."
Nu var jeg med.
Hjælpen, jeg havde brug for, dukkede op,
for fyren var til rådighed døgnet rundt.
Det var starten på månedsvis af arbejde med Mario,
op og ned ad trapper,
elektropneumatisk boring,
masser af stærk mate.
Vi parkerede bilerne ved røråbningen.
Vi bandt reb til dem og gik derind.
Et par af os gik ned,
og de andre blev oppe og holdt vagt.
Det var 30 meter fra en politistation,
og vi vidste ikke, om nogen havde set os og kom ud.
Problemet var materialerne.
Vi skulle bruge bor, slibeskiver, lamper, kabler.
Alle de materialer, vi brugte.
Vi måtte reparere generatoren,
købe værktøj.
-Hvor meget? -500.
Er det med batterier?
Og sko, sikkerhedshjelme og redningsveste til alle.
Jeg havde mit liv
og om aftenen…
De spurgte: "Stjal du?" "Nej, jeg arbejdede."
Da jeg ofte var væk om natten og først kom hjem næste dag,
var min ekskone, Alicia, bange for, at Mario tog mig med i byen.
Men vi arbejdede på tunnelen. Nogle gange gik vi også ud.
Vi brugte lidt over et år på at gå ind og ud.
Vi havde stadig ingen penge.
Vi havde stadig intet ego.
Det var os. Hvis der opstod et problem, løste vi det mellem os.
Jeg vidste, at vi var 15 meter fra banken.
Vi var tæt på betonen
og pludselig…
…ramte jeg noget andet.
Det havde en anden tæthed.
Pludselig ramte jeg noget hårdt, og det var spændende.
Men var det muren til banken?
Var mine beregningerne rigtige? Havde jeg målt rigtigt?
Hvad hvis det var muren til naboens kælder?
Hvad hvis jeg på dagen åbner hullet,
og finder naboen på toilettet i kælderen?
For at forbedre præcisionen lavede jeg et bor på to meter.
Så der, hvor tunnellen endte,
borede vi og kom ud på fortovet.
Jeg sagde: "Det er min MacGyver."
Fyren løste det for 50 pesos på udsalg. Ellers havde det kostet 100.
Normalt med et hul har man weekenden til at åbne bankbokse.
Her skulle vi åbne bankbokse så hurtigt som muligt.
Fernando sagde: "Sådan en anordning, som pladesmede bruger, ikke?"
Jeg sagde: "Det er hydraulik. Lad os se, hvad vi kan designe."
Vi ledte efter en lille hydraulikanordning
og baserede kapaciteten på den hydraulikanordning.
Jeg designede cylinderen og stemplet.
Og sådan sammensatte vi anordningen.
Bagsiden var teleskopisk, så man kunne regulere afstanden.
Med den anordning var vi virkelig sikre.
Vi kunne åbne en bankboks på syv sekunder,
og ingen ville høre det.
Sådan blev "kanonkraften" født.
Vi forestillede os alle at gå ned i tunnelen
til kloakrøret med byttet.
Hvad gør vi så nu?
Den primære idé var at tage til floden.
Men det ville politiet tænke.
Når de opdagede, vi var flygtet,
ville de tage til floden.
Derfor sagde jeg, at vi måtte tage den anden vej.
Den anden vej var en fordel,
fordi der var 100 udgange.
Efter at have undersøgt det, fandt vi det bedste sted,
14 gader fra banken,
tæt på et hjørne, hvor vi kunne parkere en bil,
lave hul i bunden og gå igennem det
uden at forlade tunnelen eller blive set af nogen.
Det var svært at gå i tunnelen,
fordi alt, vi bar på, var meget tungt.
Vi tænkte på at hæve vandstanden, så vi kunne sejle.
Så vi lavede dæmningen.
Masser af jern, reb, træ
og udvideligt polyuretan for at gøre den vandtæt.
"SET FORFRA" 6 METER
Vi kom op til overfladen, og lige der kom en stor storm.
Efter stormen, 10-15 dage senere,
så vi til dæmningen, og den var væk.
Stormen havde ført den væk.
Jeg sagde: "Stop. Det var det. Vi går."
"Vi kan udnytte dette til vores fordel."
Det var nok. Jeg var færdig. Men så sagde jeg: "Lad os lave dæmningen."
"Når de opdager dæmningen og gummistøvlerne, bliver det slemt."
Fra at studere
hvordan man kom til en boks, eller hvordan man gravede en tunnel,
gik vi til
at studere Halcón-styrkens psykologi.
At finde manualen, der var som
gidseltagernes bibel.
Jeg lyttede
til politiradioen.
Derfor begyndte jeg at forstå
tidsrammen, metodikken,
og hvad, der ville ske,
når banken slog alarm og sagde: "De røver os."
For mig er det at kende fjenden
næsten at have vundet krigen.
Vi skulle bruge en bestemt lastbil for at kunne åbne en dør i gulvet.
Vi betalte fem-seks tusind dollar.
Beto de la Torre tog den til et hus, han har i Wilde.
Vi ændrede bilen der.
Vi skar en del af den af, så vi kunne få ting gennem gulvet.
Vi arbejdede på den, og hans kone var der.
Jeg sagde: "Hvad laver hun her?"
Vi så på hinanden. Hvorfor var damen her også?
"Nej, det er fint."
Det var det.
Det var der, jeg mødte Alicia Di Tullio.
ALICIA DI TULLIO HUSTRUEN
Men hun kendte ikke mit navn,
for jeg præsenterede mig på intet tidspunkt.
Men jeg var der.
Vi havde brug for en chauffør.
Landsmanden, Zalloechevarría.
JULIÁN ZALLOECHEVARRIA LANDSMANDEN
En lovens mand. Derefter var det Knægten.
KNÆGTEN
"Mød op på dagen."
"Du skal bare holde en pistol og gøre, hvad vi siger."
Tænk engang.
Jeg brugte 500 dage på at tænke over dette job.
Jeg gjorde ikke andet end det.
Den første dag vidste jeg allerede, hvordan vi fik pengene ud,
men alligevel ændrede jeg udfaldet den anden dag.
Og den tredje dag.
Hvor mange gange ændrede vi udfaldet?
Jeg fandt på planen i september 2004.
Ved du, hvad jeg troede?
At vi kunne gennemføre den i starten af 2005.
Forkert.
Jeg troede ikke, det ville være så svært og tage mere end et år.
SKRÆDDER
Bukser.
Jeg var så indblandet, at regn ikke kunne stoppe mig.
Dengang var den eneste risiko
ved en gidselsituation, at en genial person,
en person, der troede, vi kunne flygte gennem kloakken,
ville stoppe os, så vi ikke kunne slippe afsted.
Jeg var ikke særlig fokuseret på den dag.
Men jeg var fast besluttet.
Da alt stod klart, var det som om,
vi skulle skrive en roman.
Det ville blive sommerens historie.
Det bliver fredag den 13. januar.
Er nogen overtroisk?
Fint.
DEN 13. JANUAR 2006 DOMMEDAG
Jeg stod op klokken syv om morgenen.
Jeg klædte mig omhyggeligt på og havde sko, skjorte og slips klar.
Jeg hentede Knægten.
Og vi tog til dommedagszonen.
Aftenen inden sad jeg ved et stort bord
og sørgede for at alt, jeg havde brug for at tage med,
var fuldstændig desinficeret for fingeraftryk.
Lad os overveje positionerne.
Klokken 9.00
går Sebastián ned i kloakrøret.
Jeg begyndte at gå.
Jeg kom til dæmningen.
Ved dæmningen tændte jeg motoren
og tjekkede, at alt var i orden.
Jeg pressede mig selv mod hullet til banken.
Og jeg ventede på, de gav mig signalet.
Doktoren…
…og Beto.
I går ind.
Alicia tog med mig derhen.
Hun satte mig af på hjørnet ved banken
og kørte og parkerede bilen, hvor den skulle parkeres.
Min bil.
Nu går Landsmanden
og kommer i position
i flugtkloakken på hjørnet mellem Sargentos og Libertad.
Jeg parkerede.
Knægten og jeg gik langs en gade eller to.
Vi fandt en Ford Escort, der allerede ventede på os.
Vi stod der og snakkede, vi var pænt klædt.
Jeg havde mit klassiske jakkesæt på.
Vi gik forbi den parkerede bil med Marito og den anden kollega.
"Hej. Hvordan går det?"
Jeg ankommer i bilen.
Jeg efterlader den med lyset tændt og stifter på bagsædet,
så når Halcón-styrken nærmer sig, vil de tro, det er vores flugtbil.
Den 13. januar går vi ind. Jeg sørger for, at alt er i orden.
OVERVÅGNINGSKAMERAER
Alarmerne, overvågningskameraerne, det er det, jeg viser det lokale politi.
WALTER SERRANO VAGTEN
I det tidsrum, der føltes ret kort,
var jeg virkelig træt.
Jeg tror endda, jeg faldt halvt i søvn.
På vejen lagde jeg langsomt og forsigtig nogle dråber.
Den klæbende lim er en gadget, vi har
til at skjule vores fingeraftryk.
Så kom vi til bankens parkeringshus.
Vi steg roligt ud.
Da vi var på vej til at gå ind,
signalerede politivagten til os og sagde,
at de ansatte gik til frokost kl. 12, og at døren var lukket.
Så Knægten og jeg satte farten op.
Vi gik op ad rampen.
Vi gik direkte til hoveddøren,
og Doktoren og Beto var på vej ind i banken.
Jeg så en, der havde kittel på.
Jeg zoomede ind med kameraet. Jeg fik det med et kamera forfra.
Lige da personen begyndte at gå,
kunne man se et skydevåben i hans bukselinning.
Jeg gik ind og viste våbnet.
Rør dig ikke. Kom.
Der stod folk i kø, så jeg…
Stands.
…tilbageholdt sikkerhedsvagten.
Jeg sagde: "Det er et røveri. Alle ned på gulvet."
Ned på gulvet. Det er et røveri. Ned på gulvet.
"Se på gulvet, så sker der ingenting."
"Alt skal nok gå. Gør, hvad vi siger."
ESTELA MARIS KUNDEN
Jeg ser en med en laksefarvet eller lyserød skjorte.
Han har allerede et skydevåben i hånden.
Afsted.
Så slår jeg alarm. Jeg siger, at banken bliver røvet.
Første sal.
Marito og Knægten tager den.
Pas på!
Når man begynder at arbejde i banken, modtager man træning i den slags.
På kurset siger de, at modus operandi normalt er, at de er hurtige.
Halvandet, to, tre minutter.
De er hurtige.
Det huskede jeg. Jeg lå på gulvet og begyndte at tælle.
LEANDRO BANKMEDARBEJDEREN
Jeg ser nogen komme ind.
Han bar hat og overalls. Jeg løber ud efter ham. Det var Fernando.
Jeg genkendte ham ikke, for jeg havde ikke set ham klædt sådan.
Knægten og jeg nåede til første sal.
Samme fremgangsmåde: "Ned på gulvet. Det er et røveri."
To skridt mere og jeg hoppede over glasset
og landede i kassen.
"Pengene! Kom så!"
Jeg henter politiradioen.
Jeg lytter for at høre, hvornår politiet ankommer.
Det er tid til første trin af planen:
"Gøgen."
Jeg tager et gidsel,
venter på den første patruljevogn
og lader, som om jeg vil flygte fra banken med ham.
Jeg venter, til de beder mig træde tilbage,
og jeg går ind igen.
Og denne handling gør, at de ikke tænker, vi flygter gennem en tunnel,
for hvis vi vil flygte gennem døren…
Efter "Gøgen" lukker vi bankdøren,
og så går vi til andet trin.
Så hørte jeg politisirenen,
og spørgsmålene begyndte at hobe sig op,
for dette var ikke noget simpelt røveri. Hvordan ender det?
Ultimo momento.
Der foregår et bankrøveri i San Isidro.
Så går vi videre til tredje trin,
der går ud på at fjerne vagten i kælderen.
Han kommunikerer med dem udenfor.
Han kan ikke se eller høre noget fra boksen.
Vi tog bestyreren. Vi gik hen til parkeringshuset.
Det varede få sekunder.
Det lyder som meget, men det varede få sekunder.
Kom nu. Kom ud, for vi skal afsted. Okay.
Ovenfra hører vi dem bede politimanden om at komme ud.
Han tog fat i mig og sagde: "Bevar roen. Overgiv dig."
Jeg sagde: "Nej."
Han ville ikke åbne døren.
Hvis han ikke vil gå,
dækker vi vinduerne til
og driver ham til vanvid ved at banke på vinduerne.
Kom ud. Kom så.
Ham med overalls bliver lidt irriteret.
Han tager bestyreren i håret
og skubber hende op mod vinduet på døren.
Jeg sagde: "Hør, makker."
"Jeg er lige kommet ud af fængsel, og vil ikke tilbage, gør det ikke svært."
"Jeg giver dig mit ord som gammel tyv, at jeg lader dig gå med det samme."
"Du har mit ord på, at jeg ikke dræber dig."
Kvinden bad ham ikke komme ud, fordi de ville dræbe ham.
Det var grimt.
Og…
Han arbejdede her hver dag. Han arbejdede sammen med mig.
Hvad hvis de skød ham?
Kom ud derfra. Afsted.
Bestyreren bad mig grædende,
hun var brudt helt sammen,
om at overgive mig, hun havde ikke set sit barnebarn.
Det var mine venner og kolleger.
De truede med at dræbe en af os. De ville dræbe en.
Det gør en vred. Man er vred og hjælpeløs.
Afsted. Kom ud derfra. Bed ham komme ud.
Jeg siger til personen i det grå jakkesæt: "Jeg kommer ud."
Bevar roen. Rør ikke gidslerne.
Jeg beder dig kun ikke at røre gidslerne.
Han åbnede døren.
Han lagde pistolen på bordet
og telefonen, hans kommunikationsmiddel.
Da jeg kom ud, overgav jeg mig.
Han gennemsøgte mig ikke som en nybegynder.
Han gennemsøgte mig som en, der vidste, hvad han lavede.
Jeg greb ham og førte ham ned ad trappen.
Jeg første ham til døren.
Jeg holdt hans pistol mod hans ryg.
Jeg fjernede magasinet,
så våbnet ikke kunne affyres.
"Gå." "Hvad?" "Gå." Vi åbnede døren for ham.
Han gik. Vi lod ham gå.
Vi lod politimanden gå.
Jeg begyndte at tvivle.
Hvem er de? Hvad er banden bevæbnet med?
Hvem ringede du til?
Betjent Serrano kunne ikke tro,
at han bare havde fået lov at gå.
Da jeg ud på gaden, så jeg tilbage på banken.
Jeg så op på første sal. Jeg så en person,
der holdt en mobiltelefon op.
Da han viste telefonen, sagde jeg, at det var min.
"Den har et mærke."
"En af mine døtre limede det på."
"Det er min. Ring til den."
Først skulle to personer stå for forhandlingerne,
Doktoren og jeg.
Senere, fordi overspillede rollen…
…mine teaterstudier,
og hvordan jeg håndterer dem,
sagde Doktoren: "Nej, Marito skal være forhandler."
Sådan blev det.
Et falsk overskæg, en kippa, briller og en hætte.
I min rolle som forhandler
omtalte aviserne mig som
"manden i det grå jakkesæt."
Hallo?
Javel.
Nej, jeg er ikke Walter Serrano.
Men jeg har ladet din mand gå, så tag det roligt.
Ja, jeg er en af røverne. Slap af.
Tag det roligt.
Jeg får ham til at ringe.
Tag det roligt.
Vær sød at lægge på.
Jeg bankede straks telefonen mod ruden
for at betjenten skulle kontakte mig.
Jeg sagde:
"Walter Serranos kone ringede."
"Bed ham om at ringe til hende, for hun er ude af sig selv."
Tilbage til vores live rapport
om bankrøveriet med gidsler i San Isidro.
Avenida Libertador er afspærret langs tre gader.
Adgang forbudt. Stop.
Pressen er nærmest blevet forment afgang.
Vi er blevet tilbageholdt halvanden gade
fra handlingens midtpunktet.
Næste trin
er at lukke parkeringsporten.
Hvis politiet går ind i parkeringshuset,
lykkes vores os ikke.
Hvorfor? Fordi vi kan få "kanonkraften" ud af bilen.
Efter kl. 12.30
hørte jeg, at de begyndte
at bippe mig
og sige: "Bryd igennem."
Jeg slår og føler, at de flytter ting på den anden side.
Det er, fordi jeg ramte bagsiden af et møbel.
Så kunne de ikke finde hullet, jeg lavede.
Det er et vigtigt øjeblik at se særlingens ansigt gennem hullet,
for det er vores flugtvej.
Jeg kom i position,
så jeg kunne arbejde på de lettere bokse.
Hvad mener jeg?
Dem med mindst afstand mellem hængsler og boks.
Tiden var mere eller mindre beregnet til at kunne åbne 400 bokse på to timer.
Vi kender ikke kidnappernes krav
til at befri gidslerne og overgive sig.
Der er en strøm af patruljebiler og betjente,
men der er ikke udsigt til en løsning på problemet.
Vi så en skærm, et tv uden lyd, som findes i alle banker.
Medierne havde allerede historien.
I det øjeblik så jeg ud ad et vindue
og så en fyr pege på mig med sin radio.
Han begyndte at se til siden.
Han så på mig, så på radioen og så til siden.
Jeg sagde: "Hvad sker der?"
Som gammel tyv ved jeg, noget er galt.
Han sagde: "Her kommer forhandleren."
"Hvem er det?" "Ham med skægget."
Miguel Ángel Sileo.
Jeg var major i Halcón-specialstyrken i Buenos Aires' politi.
Jeg var forhandler og medlem af det taktiske hold.
MIGUEL SILEO FORHANDLEREN
Vi parkerede som sædvanlig.
De fortalte os, hvad der foregik.
De gav mig nummeret til telefonen i banken.
Jeg sad bag en varevogn med min partner, som også fungerede som skjold.
Så ringede jeg op.
Han forklarede situationen.
Det var et røveri, der var gået galt, og de var fanget.
De ville ikke skade nogen, men ville ikke i fængsel.
"Hør, makker."
"Jeg har været 15 år i Sierra Chica."
"Lad os gøre det kort og nemt."
Forhandleren, en førsteklasses politimand,
vidste, at jeg var en førsteklasses tyv,
da jeg nævnte Sierra Chica.
Ud over hvad der bliver sagt, bemærker jeg
som alle forhandlerne ikke-verbale tegn og kropssprog.
Denne person sad med benene over kors.
Hans kropsholdning matchede ikke det, der foregik lige nu.
BANKRØVERI: TO GIDSLER FRIGIVET
Normalt når der er taget gidsler, er der stress, adrenalin.
Folk råber ad os.
Hør denne ene ting.
Hør på mig.
Tag dig af krisekomiteen,
så jeg kan tage mig af situationen herinde. Okay?
Jeg sagde: "Frigiv nogen, der er nervøs, et offer."
Jeg lod min naturlige fjende gå.
Jeg lod politibetjenten Walter Serrano gå. Det viser god vilje.
Bed ikke om flere gidsler. Færdig. Okay.
Jeg slukker for mobilen. Vi ser alle på hinanden.
Min chef sagde: "Køb os tid, Sileo."
Det var det samme, jeg ville have.
Tid til at åbne bankbokse.
Jeg så ikke se, hvad der var i dem.
Hvis den kunne åbnes, var jeg allerede videre.
Jeg var omhyggelig med at åbne alle låse.
Mens jeg brød ind i alle boksene,
dukkede en fra banken op
og råbte ad mig.
"Hvad laver du her?"
Jeg så på personen. Jeg havde maske på.
Og Fernando sagde:
"Du giver ikke ordrer nu. Det gør jeg."
Og personen gik. Men jeg sagde: "De fik mig."
Vi havde mange gidsler.
Vi fandt ud af, der var 23.
Vær ikke dumme.
Der var en,
der var lidt mere voldelig i sin opførsel.
En anden sagde: "Rolig. Statsadvokaten kommer."
"Vi forhandler og melder os selv. Rolig."
Der var en meget nervøs mand. Han kunne ikke klare det.
Han skulle tisse.
Han klynkede lidt.
"Ja?" "Jeg kan ikke." "Hvorfor?" "Fordi de ser på mig."
"Tis på trappen, makker. Kom nu."
Situationen begyndte at gøre folk nervøse.
"Hvad er der galt, mand?"
"Jeg kan ikke. Jeg er nervøs."
Nej. Kom så. Du går.
Kom her.
Afsted. Nu.
Vi åbnede barrikaden og smed ham ud.
Straks kom elitekorpset,
greb ham, slog ham, for de vidste ikke, om han var gidsel eller tyv.
Er du gravid?
Okay, du går. Kom her.
Der sker noget ved Río Bank.
To personer er blevet frigivet, en mand og en kvinde.
TO GIDSLER FRIGIVET
Vi ser det øjeblik, hvor kvinden
frigives af forbryderne, der havde taget
kunder og ansatte fra Río Bank som gidsler.
Der er intense forhandlinger med folk fra politiet,
der prøver at overtale dem til at overgive sig.
DE HAR TO HUSE
Jeg havde to radioer.
Én på politiets kanal
og en til at kommunikere med mine partnere.
Og jeg havde en anden,
der var en rigtig billig radio,
den slags, man køber i par.
Den radio, der fulgte kanaler med den,
jeg begyndte at søge efter
og lytte til Halcón-styrken.
Jeg husker, jeg greb fat i Mario og sagde: "Hør her."
Jeg lyttede til snigskytterne,
der sendte information til indsatslederen,
og indsatslederen, der svarede snigskytterne.
Jeg hørte dem sige: "Jeg har ham deroppe."
"Jeg har ham dernede."
Det betød, at hvis lederen sagde "nu",
fik de la Torre og jeg en kugle i panden.
De la Torre så dem. Han tog telefonen fra mig
og sagde: "Få dem væk, eller jeg dræber nogen."
Jeg husker ikke selve ordene, det var en ekstrem og intens situation.
De går ned fra taget på mandens anmodning.
Men der var tre Halcón-snigskytter. Han så dem ikke.
Vi havde beregnet, hvor lang tid det ville tage i banken.
At åbne bankboksene og flytte gidslerne.
På den tid havde vi åbnet 143 bankbokse.
De andre ville tage sig tid til at ændre udstyret,
som vi ikke havde planlagt.
Så det blev besluttet, at vi skulle tage afsted.
Når de to timer er gået,
gør vi klar til at sende byttet ned så hurtigt som muligt.
Jeg fik et opkald fra Araujo.
Afsted. Det er tid til pizza.
Så jeg foretog endnu et opkald.
Han sagde, de ville overgive sig.
"Okay, du har ret. Det her fører ikke til noget."
De ville
have noget at spise, for de ville ikke få mad på politistationen.
Kom med nogle pizzaer.
Kom med nogle sodavand. Bagefter melder vi os.
Jeg forklarede, de ikke var fugazzettaer.
I en rapport sagde en af dem: "Hvis jeg beder om fugazzettaer,
fem af dem, ved han, at vi er fem,
og kommer ind om fem minutter."
Da han havde stillet sit krav,
og udvekslingen skulle ske, mistede vi kontakt.
Hvad skal jeg lave i mellemtiden?
Jeg lægger de våben, jeg efterlader, i boksen.
Og jeg går videre til "blegemiddel-trinnet".
Fem liter blegemiddel hældes ud for at undgå at efterlade DNA.
Det her er håret.
Araujo og jeg går sidst ud.
Med et reb trækker han møblet tilbage foran hullet.
García Bolster prøvede at starte den. Han kunne ikke starte den.
Vitette var meget nervøs
og sagde: "Brug ikke chokeren. Du drukner den."
Byttet og motoren, der ikke ville starte, drev mig til vanvid.
Vitette prøvede at starte motoren
og kunne ikke, så de begyndte at ro.
Vi tog alle den forreste båd, den med motoren,
undtagen Araujo, der skulle tage gummibåden.
Jeg kastede mig ned i gummibåden
oven på pengene.
Oven på sække fyldt med penge.
Vi passerede en kloak tæt på banken.
Vi så skygger og hørte lyde.
Og pludselig startede motoren.
Vi sejlede knap halvanden kilometer til kloakken.
Vi advarede Landsmanden, der var på overfladen,
om at vi var nedenunder, og han løftede dækslet
med en stang, fordi det var tungt.
Jeg var vist den sidste. De var alle i bilen.
Der var ikke plads til andet end os og sækkene.
Vi laster byttet.
Og voila.
Vi kørte afsted for at dele pengene.
Jeg troede, de spærrede indgangene og ville modsætte sig.
Vi hørte ingen larm mere.
Der var ingen.
Vi så på hinanden.
Jeg tænkte, at de ville forklæde sig som gidsler,
at de ventede på politiet ovenpå.
Vi ankom til stedet, en port åbnede,
og vi begyndte at aflæsse sække
og flere sække…
Jeg ville ikke ødelægge billedet.
Og flere sække.
Jeg ville straks tænde tv'et
for at se, hvor de var.
Halcón-styrken var stadig ikke gået ind.
Vi havde alle sækkene der.
Og pludselig:
"De går ind nu…"
Vi så live,
hvordan de gik ind for at fange os.
"Politi!"
Døren åbnede sig, og vi gik ind.
Jeg troede, jeg var på vej i kamp.
GIDSLERNE FRIGIVET
Kl. 19.12 kan vi se,
at politibetjente og Halcón-styrken går ind.
En hammer mod vinduet og på to sekunder havde de overtaget.
Man begyndte at se, hvem der var hvem.
De er alle mistænkte.
De gennemsøgte os alle
med hænderne oppe.
Da vi kom ud, var min mor udenfor med sin mand.
De lod dem se os. Intet andet.
Jeg fandt min mand og min søn.
Et meget følelsesladet øjeblik.
Anabella, forbryderne, de fire forbrydere, blev de anholdt?
Hvad skete der? Ved I, hvad der skete derefter?
Ja, der blev pågrebet fire forbrydere,
der stod bag bankrøveriet.
Det sluttede for nylig
præcis kl. 19.20.
De begyndte at opdele folk i bankansatte og kunder.
Rækken blev kortere, indtil der ikke var andre.
Vi lagde alle pengene til side.
Vi lavede en bunke på 100.000 dollar.
En lille bunke på 100.000 dollar.
Væggen kom tættere og tættere på.
På et tidspunkt sad jeg på et bjerg,
et bjerg af bundter med 10.000 dollar.
I San Isidro er gidselsituationen forbi.
Vi er live efter syv timer.
Alle gidslerne er fri, og ingen forbrydere er blevet anholdt.
"Det hele er her. Godt! Hvor skønt! Lad os dele det."
Nogen sagde: "En regnemaskine?" Nej. Ingen regnemaskiner.
Vi regnede på det, og der var 20 dollar tilbage.
Da der var 20 dollar tilbage,
og vi var fem, og vi ikke havde nogen byttepenge,
rev Vitette sedlen itu.
Der var folk, der eftersøgte lokalerne,
fordi folk blev ført ud af banken en ad gangen.
Da nogen sagde: "Det møbel plejer ikke at stå der",
flyttede de møblet og fandt hullet.
-Hvor fører det hen? -Til venstre!
Chefen ville derind. Der var en hjemmelavet dør og en minefælde.
Sprængstofeksperterne blev tilkaldt.
De fire forbrydere undslap
og flygtede gennem bankens afløbssystem med byttet.
Anabella, det er modsatrettet information.
De beskrev anholdelsen af de fire forbrydere,
men siger nu, at de flygtede med byttet.
De siger, der er folk i træerne,
vi kigger i træerne.
De siger, der er folk i vandet, vi beder kystvagten hjælpe.
Omkring kl. 17.00
var det ved at være overstået.
Hjemme i stuerne havde medierne intet at berette.
Spørgsmålet var: "Hvor meget tog de?"
Nej! "Hvor er tyvene?"
Vi ville alle gerne afsted. Jeg ville afsted. De ville afsted.
Så alle tog det, der var deres, og gik.
Vi sagde ikke engang farvel. "Vi ses i morgen." Nej.
Vi gik og så ikke hinanden igen.
Så vi sagde farvel for evigt.
Knægten og jeg tog min bil.
Vi kørte ud ad motorvejen, åbnede vinduerne
og skruede op for musikken.
På bagsædet var der fire sække.
Hans var lidt mindre end mine, men fire skraldesække fyldt med penge.
Jeg hentede sækken i min bil, lagde den i bagagerummet og tog hjem.
Jeg er en stilfærdig person.
Jeg…
Jeg gik ikke til vilde fester.
Nej, jeg blev hjemme og havde masser af penge.
Jeg satte Knægten af, og vi sagde farvel.
Derfra kørte jeg et par gader tilbage,
til Avenida Santa Fe 2590,
hvor jeg boede på 13. sal i lejlighed 47.
Jeg gik ind i soveværelset, tog tøjet af.
Jeg gik en tur, gik i bad.
Jeg tørrede mig ikke engang. Og jeg åbnede sækkene.
Jeg havde lige rørt ved pengene,
holdt alle pengene i mine hænder.
Men det var ikke mine. Det var alles.
Men de penge, jeg havde herhjemme, var mine.
Jeg kom hjem, det var min fødselsdag. De ventede allesammen.
Især Alicia gjorde store øjne.
Følelsen i øjeblikket
var, at jeg efterlod sækken med penge, og alle så på mig.
Og hvad nu?
Jeg kunne ikke sove i to dage.
Vi havde talt om, at Araujo ville have en lille plakat.
Jeg sagde til ham: "Hvis politiet ser plakaten, er vi væk."
"Hvis vi er væk, tæller vi penge."
"Og hvis vi tæller penge, hvorfor så provokere dem?"
"Holde dem for nar?"
De efterlod spor efter en falsk flugtvej og en minefælde,
og en besked, der var en blanding af ironi og folkelighed:
"I de riges kvarter uden våben eller skyld er der kun penge og ingen kærlighed."
I DE RIGES KVARTER UDEN VÅBEN ELLER SKYLD
ER DER KUN PENGE OG INGEN KÆRLIGHED
En af de vigtigste ting,
tyve altid har, og årsagen til deres fald,
er ego og forfængelighed.
Efter sådan et røveri tror du ikke, de fyre vil tale om det?
Sidste fredag den 13. var i sandhed en ulykkesdag.
Mistanken om korrupte betjente blev vakt
efter en række voldelige handlinger i forstæderne.
Uanset indsatsen kan de ikke finde dem.
Efterforskernes arbejde har kollideret med en fejlfri plan indtil videre.
Río Bank-tyvene overlod intet til tilfældighederne.
Måske var de kloge.
KOMMISSÆR OSVALO SEISDOS
Men inden for retssystemet og politiet
findes også meget kloge efterforskere,
og før eller siden vil disse personer blive anholdt
og vil have en god historie at fortælle i fængslet.
Jeg planlagde min ferie
det samme sted, jeg havde holdt ferie hele mit liv.
Jeg vidste, alt var gået perfekt.
Ingen havde set mig.
Jeg var ikke optaget på kamera.
Jeg var virkelig rolig. Jeg troede ikke, der var nogen fare.
Efter 15 dage
tog jeg til San Juan som planlagt.
Jeg medbragte vandreudstyr,
dåsetun,
bøger af Osho og en politiradio.
Ugerne efter forbrydelsen tog jeg til Uruguay.
Jeg rejste rundt for at besøge min familie og gøre gode gerninger.
Jeg var fri. Jeg havde penge. Det var fantastisk.
GULD
Kærlighed
Jeg havde en forretning, der klarede sig godt.
Alicia havde sit arbejde. Det gik godt med begge forretninger.
Jeg gik rundt for at skille mig af med bevismateriale.
En dag lå min taske ikke på sin plads.
"Hvad er der sket?"
Jeg så, der var langt færre bundter med dollar.
"Hør. Har du taget noget?"
"Ja, jeg tog fem-seks små poser med."
Fem små poser var 300.000 dollar.
Dagene gik. Jeg havde lagt nogle pund i en skuffe.
Da jeg åbnede skuffen, var de væk.
"Dem tog jeg også."
"Rør ikke ved noget." Vi begyndte at skændes.
"Giv mig dem igen." "Nej." "Giv mig dem nu." "Nej.
Et skænderi. Jeg gik min vej.
Jeg tog pengene, og hun angav mig til politiet.
Jeg så ham.
RETTEN I SAN ISIDRO
Kameraerne viste, han gik op ad trappen til banken.
Jeg genkendte hans tøj, genkendte ham.
ALICIA DI TULLIOS STEMME
Efter 18 år… Jeg så ikke hans ansigt, men det var ham.
Alicia Di Tullio var et pålideligt vidne,
der af sig selv dukkede op på anklagerens kontor
og påstod, at hun kendte sandheden.
GASTÓN GARBUS STATSADVOKATEN
At hendes mand havde deltaget i kuppet,
og at hun vidste, hvor noget af byttet var.
Der var ingen objektive beviser,
der tillod os at sige, hvad der skete mellem dem.
Jeg tror, det har med penge at gøre,
og ikke med en anden kvinde.
Der var hele denne teori om vrede, som var en kæmpe løgn.
Hvis jeg havde en anden kvinde, ville jeg give hende nogle penge og gå.
Jeg ville ikke gå uden min kone og søn, men okay.
Det troede hun åbenbart.
Hun værdsatte penge mere end familie.
Sådan var det. Det blev den tragiske ende på min historie.
På alles historie.
Di Tullio beskrev alle
og undlod at nævne navne.
Jeg tog med min datter og mine børnebørn til et sommerhus.
Jeg tog to telefoner med.
En fra Uruguay og en fra Argentina.
Så ringer min argentinske telefon,
og jeg er straks på vagt.
"Hallo?" Doktoren.
"Betos kone forråder os."
Hun vil have, at vi giver hende 300.000 dollar hver.
Ellers melder hun os.
Hun kan rende mig. Jeg giver hende ikke noget.
Lad Beto ordne det med hende. Bland mig udenom.
Men jeg stod tilbage med usikkerheden.
Den anholdte blev identificeret som Alberto Torre,
der har tilbragt næsten 20 af sine 52 år
i fængsel for væbnede røverier og kidnapninger.
På Portela 56, hvor en af de arresterede bor,
blev en del af byttet fundet,
938.700 dollar,
30.084 euro og 80.315 pesos.
Vi udfører syv razziaer
i hovedstaden og provinsen Buenos Aires.
Vi har beslaglagt geværer og pistoler. De blev alle brugt i bankrøveriet.
Det er en efterretningskrig, vi vinder.
Det faktum, at Di Tullio gav oplysninger,
der fik nogle razziaer til at ske tidligere end andre,
betød ikke, at efterforskningen startede med Di Tullio.
De første beviser
kom fra et telefonnummer, gerningsmændene gav til et nyhedsmedie.
Den telefon påvirkede nogle telefoncovere.
Og de covere havde andre chip.
Der dukkede en telefon op, der var i kontakt
med Vitette Sellanes' familie i Uruguay,
med de la Torres butik og en telefon i Sebastián García Bolsters navn.
Hvis Di Tullio ikke havde afsløret os,
ville nogen måske have gjort det senere.
Men jeg troede, der ville gå et par år, ikke et par måneder.
Manden, der blev anholdt i lørdags,
vil blive efterforsket af statsadvokaten, Jorge Apolo.
Vi taler om 52-årige Alberto de la Torre.
Jeg sagde til mig selv: "Hvor meget ved Di Tullio om mig?"
Jeg havde kun set hende én gang, da vi gjorde bilen klar.
Så jeg var ret rolig på en måde.
Men efter et par uger
anholdt de Sebastián i Villa Gesell.
Det er Sebastián Bolster, der er anklaget
for at samarbejde med forbryderne
om at perfektionere og bygge den tunnel, der blev brugt til at begå røveriet
i Río Bank-filialen i Acassuso.
Jeg ledte efter den lille røde prik på min krop,
for jeg tænkte, at de allerede havde mig i sigte,
og at de ville komme efter mig,
Jeg ventede. Gennem mine advokater
fik jeg adgang til sagen
og kunne se, hvilken linje vi skulle tage.
Som dagene gik, besluttede jeg at tabe mig.
Jeg vejede 110 kilo på dommedag.
Da jeg vidste, at vidner meget muligt ville blive bedt om at identificere mig,
startede jeg på en streng trænings- og kostplan for at tabe mig.
Lastbilen med hullet blev fundet udbrændt i Alejandro Korn,
få gader fra huset, hvor fede Julián blev anholdt i lørdags,
der var chauffør til røveriet.
Efter 30 dages arrest overnattede Sebastián García Bolster hos sin far.
Hvad er dit job?
Jeg reparerer jetski.
Hele mit liv har jeg sejlet jetski på floden. Det her er vanvid.
Angående hans påståede flugt til Villa Gesell,
hvor han endelig blev anholdt,
sagde han, at det var en almindelig familieudflugt.
Jeg ringede til mine advokater i Argentina
og sagde, jeg ville samarbejde.
Han gik om bord på et fly. Aerolíneas Argentinas fly 1213
fløj fra Montevideo kl. 8.00.
Men velkomsten fandt sted i Buenos Aires.
Jeg var i Uruguay, da de røvede banken!
Jeg var i Montevideo, da de røvede banken!
-Hvorfor meldte du dig selv, Mario? -Hvorfor, Mario?
Er han manden i det grå jakkesæt?
Ja. Dette er manden i det grå jakkesæt,
bandelederen og hjernen bag røveriet
i banken i Acassuso.
Dagene gik, indtil jeg fik akterne.
Der var otte bind. Hvert bind var på 200 sider.
Det var 1.600 sider.
Og tro mig,
jeg har aldrig læst noget med så stor lidenskab,
som jeg læste de akter.
Jeg ville vide, hvad der var sket efter en plan, der gik som et urværk.
Hvad gik der galt?
Pludselig indså jeg, at de havde en arrestordre.
Jeg så en grøn bil fra mit skjulested.
Og jeg så to mennesker komme hen imod mig.
Han rettede et gevær mod mig og sagde: "Militærpolitiet."
"Hvad laver du her?" "Et åndeligt tilflugtssted."
Men inderst inde vidste jeg, at jeg havde tabt. Hvorfor?
Fordi jeg havde otte bind af akterne der.
"Må vi tjekke teltet?"
Okay.
Før han tjekkede, sagde jeg:
"Spild ikke din tid. Jeg hedder Fernando Araujo."
Var du alene, da militærpolitiet fandt dig?
BANKRØVER ANHOLDT I SAN JUAN
-Kunst. -Hvad? Skabte du kunst?
Kunst.
Hvilken slags kunst?
Sig det.
Der er han. Okay.
Uden at udtale sig steg Araujo ind i bilen
stærkt bevogtet af militærpolitiet,
der vil overføre ham til Jáchal Politistation 21,
hvor han vil blive afhørt af dommer Carlos Mateo.
Fra dag til dag stod jeg foran anklagemyndigheden i San Isidro.
Men jeg var rolig.
Samlede fødder.
Jeg havde utrolig fred. Spørg ikke hvorfor,
men det næste, der skete, var som en naturlig balance.
Edderkop.
Jeg fik hård behandling af statsadvokaten.
Op.
Men jeg fik en god tilsynsførende.
Han sagde: "Fernando, jeg slipper dig fri."
"Du får ingen armlænke."
"Du har husarrest, men du må gå ud og undervise i kampsport dagligt."
Start ved skulderbladet. Selvfølgelig bestemmer skulderbladet her…
…men han indser, hvad jeg vil gøre ved ham.
Og 20 dage senere var jeg hjemme, fri.
Sådan var det
i fire år.
Fire år senere skal alle involverede
møde for retten for at blive dømt
for det, der kaldes "århundredets røveri".
Retssag 2010.
Beto, Zallo, mig, Seba.
Marito fik en separat retssag, som senere blev afkortet.
De fire er anklaget for både groft og væbnet røveri
på grund af brug af skydevåben.
Vi mener, at anklagepunktet ikke kan bekræftes,
fordi våbnene, der blev beslaglagt i forskellige razziaer,
ikke er dem, der blev brugt, der var legetøjspistoler.
Man skal være ret naiv
DOMMER
for at tro, at sådan et røveri kan udføres med to legetøjspistoler,
og det var et ikkevoldeligt røveri.
De våben, der blev brugt i røveriet, var kopier.
De var designet,
så ingen ville indse, at de var legetøjspistoler.
I juridisk forstand hvis skydevåben kan skyde,
er dommen højere, end hvis de ikke kan skyde.
Da det var alment kendt,
prøvede vi at gøre det klart,
hvilken juridisk kategori det ville falde ind under.
Våbnene var ægte.
Våbnene var ægte. Jeg kan garantere det.
Ingen går ind i en bankfilial
vel vidende, at der er bevæbnede vagter og alarmer.
Personen med kitlen havde en Browning 2000.
Jeg tror ikke,
han vil indrømme,
at de overmandede ham med en legetøjspistol.
Det var det…
De ydmygede ham, og han kunne ikke lide det.
San Isidro, den 21. maj 2010.
Denne domstol dømmer denne dag
enstemmigt Rubén Alberto de la Torre
til 15 års fængsel,
José Julián Zalloechevarría til ti års fængsel,
Sebastián García Bolster til ni års fængsel,
Fernando Araujo til 14 års fængsel.
I den første retssag blev de dømt
for væbnet røveri, fordi de brugte våben, der kunne skyde.
Hvad retssystemet endeligt fastslog,
og hvad de blev dømt for,
var, at våbnene var kopier,
hvilket betyder, at de ikke kunne skyde
eller bruges til deres formål.
Den eneste fordel, Vitette Sellanes havde,
var at han ikke blev dømt ved retssagen med sine partnere.
Vi indgik aftale om en afkortet retssag.
De domme, han havde før, blev kombineret,
og han endte med én dom
der tog hans andre forbrydelser i betragtning.
De dømte mig til 14 år,
men jeg endte med at tilbringe halvandet år i fængsel.
I alt tilbragte jeg 25 måneder i fængsel eller på politistationen,
og derefter to år i husarrest.
Jeg fik 20 år, hvad anklageren bad om.
Retten gav mig 15 år,
der blev appelleret til 12 et halvt.
Jeg afsonede otte et halvt.
Jeg fik tre år mere på grund af et bureaukratisk problem
eller en vendetta.
Men sandheden er, at jeg ikke taler grimt.
Jeg er pisseligeglad.
Mit liv ændrede sig drastisk.
Da jeg først blev løsladt,
fik jeg en depression, fordi jeg gik fra at være Sebastián,
motorcykelmekanikeren,
til Sebastián, bankrøveren.
Jeg gik fra at være en normal person
til en superskurk, en superhelt.
Jeg ved det ikke, folk stoppede mig og lykønskede mig,
og jeg tog ikke ansvar.
"Nej, jeg ved ikke, hvad du taler om."
Den dag i dag
kan ingen penge erstatte den tid, jeg har mistet.
På et år laver jeg masser af ting, men et år i fængsel laver jeg ingenting.
Når man indser, hvor meget tid man har mistet
på at være vred, ønske hævn, ønske, man kunne gå tilbage.
Man mister hele livet på denne måde.
Det er vist ikke det værd.
Godmorgen, Beto. Undskyld forstyrrelsen.
Kender du en advokat?
Ja. Jeg er i atelieret.
Røveriet var et eventyr, en drøm.
Det var som at vinde verdensmesterskabet.
Manden i det grå jakkesæt var et hit.
Jeg begyndte at tale om diamantringe, masser af guldkæder.
Jeg ryger kun store cubanske cigarer.
Nogle provokerende tweets,
15.000 følgere på Twitter, 20.000 og nu 25.000.
To Facebook-konti.
Karakteren er arrogant, oprørsk, provokerende.
Og karakteren voksede.
Lad os se. Giv mig en vaskeklud. Se. Lad os gøre tingene rigtigt.
Du siger karakteren.
Karakteren fjerner sine kæder, sit guld, sine diamanter.
Jeg fjerner min fars lille kors,
der er et symbol, jeg værdsætter meget.
Karakteren fjernes som et lag sminke.
Færdig. Sådan.
Marito går i jeans, fordi de bliver ødelagt
af arbejdet med syre som juveler.
Det er slidte jeans. Hvad sker der?
Jeg brænder mig, skærer mig.
Jeg bliver snavset, men jeg er glad.
Der er folk, der pludselig idoliserer det,
der ser det som noget fantastisk.
Men det er ikke velgørenhedsarbejde.
Det er et røveri.
Det er ikke velgørenhedsarbejde,
men alle deltagerne i historien vandt.
Distriktsadvokaterne blev forfremmet. Politibetjentene blev kommissærer.
Dommerne blev hædret.
Ofrene fik mere tilbage, end de havde.
Spillet endte med, at alle vandt.
Troede I, det var mit atelier?
Vi er tryllekunstnere, og nogle gange forsvinder vi i den blå luft.
Du spørger ikke, hvor pengene er, vel?
Jeg kan ikke tro, du er så barnlig.
Hvor meget, der blev stjålet fra Río Bank,
er svært at svare på.
Hvor mange penge tog vi?
Jeg sværger, at jeg ikke kan huske det.
Vidste du, at pot giver hukommelsesproblemer?
Det husker jeg ikke.
Hvor mange penge tog I fra Río Bank i 2006?
Det svarer jeg straks på.
Jeg forstår folks fascination, journalisterne. Hvor er de?
Ja, på en konto i Caymanøerne.
Skriv det ned, kontonummer 24…
Nej, det er utroligt.
Jeg tror, folk…
Hvad tænker de? Hvorfor de vil have beløbet at vide?
De tænker: "Jeg vil også gøre det."
Så tænker de: "Hvor meget vil jeg gøre det for?"
"Hvor meget vil jeg i fængsel for?"
Men hvor er de?
Det er godt!
Det er godt.
TIL MINDE OM MIN BEDSTEMOR…
Tekster af: Maiken Waldorff