Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
На той час як майстер Джеппетто змайстрував Піноккіо,
власного сина він уже втратив.
І хоч ця історія трапилася за кілька років до того,
пізнав я її достеменно.
Так, що вона стала моєю власною.
КАРЛО
Джеппетто втратив Карло під час Першої світової.
Лише 10 років випало їм бути разом.
Але здавалося, ніби Карло забрав життя старого з собою.
-Тату! -Що?
-А вгадай, що я бачив? -Що?
-Вгадай! -Гадки не маю.
Я бачив літаки!
А, он як? Добре.
-А що це буде тепер, тату? -Вгадай!
-Солдат? Чарівник? Відьма? -Ні.
Ні, потерпи й побачиш, Карло!
Хочеш, щоб щось вийшло добре, — терпи.
Їм нічого не бракувало.
Во ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
Вони були одне в одного — і все.
Тоді стара відьма попередила їжачка:
«З кожним неправдивим словом
твій ніс буде рости й рости,
аж сюди!»
Ніс буде рости?
Брехню, мій любий хлопчику, видно одразу,
бо вона як той довжелезний носяра.
Її бачать усі, крім того, хто бреше.
І що більше брешеш, то довший виросте ніс!
Заспівай мамину пісню, щоб я заснув. Будь ласка, тату.
Гаразд.
Дитя, дитя
Ти — все моє життя
Як місяць…
-Вище, тату! Вище! -В ніч…
Ти сяєш навсібіч
Загоїться душа моя Коли поглянеш ти…
Спробуй-но.
За руки взявшись, ти і я…
Дякую, пані.
Ми разом — два світи
Два світи…
Це тобі.
-Мені? -Я тебе, сину…
Як сонце люблю
Більш ніж вельможа — блиск кришталю
Втіхо моя
Співаю я рано-вранці
І вночі не сплю
Сину, ти для мене — все
Я тебе люблю…
Тягни, Карло! Тягни!
-Дитя… Чудова робота, Джеппетто.
Дякую.
Ти — все моє життя…
Обережно, Карло.
Одне життя всихає, а інше — проростає.
А ця, тату?
Ні, Карло.
Наша має бути ідеальна. Повна!
Бачиш?
Тут лусочок бракує.
Дитя
Ти —
Все моє життя
Добраніч, тату.
Добраніч, синку.
Які в мене гарні нові черевики!
Я дуже радий, Карло.
-Ми спершу заїдемо до церкви, так? -О так.
Привіт, песику!
-Доброго ранку! -Доброго ранку.
Майстре Джеппетто, закінчите сьогодні розп'яття?
Ми дуже постараємося.
-Пані. -Він такий перфекціоніст.
Зразковий громадянин Італії.
І чудовий батько.
Карло, класні черевики. Лови!
Дякую, пане!
-Доброго ранку. -Привіт!
Бонджорно, дотторе!
О, Карло.
Джеппетто.
Так…
Просто диво, тату.
Нам уже скоро додому?
Ще трохи! Дай мені ще червоної, Карло.
Ой! Я забув показати тобі, що знайшов!
А що ж, синку?
Побачиш.
Ідеальна шишка.
Усі лусочки зберегла!
Я думаю посадити її і дивитися, як росте дерево.
А потім стругати собі іграшки. Як ти.
Це одна з найкращих ідей, які трапляються хлопчикам твого віку, Карло.
Правда ж?
Що це за звук, тату? Це літак?
Збирай інструменти.
Хутко.
Поїдемо додому і зготуємо гарячий суп на ватрі.
-А гарячого шоколаду можна? -Авжеж.
Погода якраз на гарячий шоколад, правда?
О так. Добре.
Тату! Що це таке?
Нічого. Справді, нічого страшного, але…
Ой, чекай! Моя шишка!
Пізніше казали, що містечко Джеппетто навіть не збиралися бомбити.
Що ці літаки саме поверталися на базу
і випустили бомби, просто щоб скинути баласт.
Карло!
Ні…
Карло!
Джеппетто все не відходив від синової могили. А час ішов.
Працював він мало. Їв ще менше.
А розп'яття, зрештою, лишалося незавершеним.
Минали роки.
Світ рухався далі…
але не Джеппетто.
І тут вступаю я.
Бачте, я був письменником.
Роками я шукав ідеальне пристановище, щоб викласти
мою неймовірну, захопливу історію життя на папері.
Аж доки, нарешті,
я його знайшов.
Мій притулок.
Мій дім.
Отут я міг би написати свої мемуари. О, що то була б за казка!
Я жив у каміні сардинського адвоката.
Плив по Адріатиці в рибацькому човні.
А якось навіть зимував перуанську зиму зі знаменитим скульптором.
«Моя цвіркотлива юність»,
Себастьян Джей Цвіркун.
Ти снився мені, Карло.
Мені наснилося, що ти тут, зі мною.
Сину мій.
Господи.
Якби ж я міг повернути тебе.
Мені так шкода.
Я дивився, як той старий ридає, і це мене зворушило.
Та виявилося, що дивився не лише я.
Я достатньо поблукав по цій землі,
щоб дізнатися, що в горах і лісах живуть старі духи,
які рідко втручаються у світ людей.
Та іноді таки втручаються.
Я хочу, щоб ти повернувся, Карло.
Щоб ти був тут!
Зі мною!
Чому ти не чуєш моїх молитов?
Чому?
На чому ми зупинилися?
А, так. Перуан…
Святі мої вусики!
Я його поверну!
Я змайструю нового Карло.
Що… гей!
З цієї таки розтриклятої сосни!
Якого біса!
Ні!
Це будинок жахів!
Я… дороблю тебе завтра.
Так, завтра.
Геть!
Гей! Забирайтеся звідти! Геть!
Відчепись!
Ні. Це мій дім!
Геть, зайди. Геть.
Забирайтеся звідси! Летіть геть!
Так, отак.
Дерев'яний хлопчику.
Встань із сонцем і ходи по землі.
Вибачте, я можу чимось допомогти? Ви тут у мій дім забралися.
Дозвольте спитати, що ви тут робите?
Тут?
Тут я Опікун.
Піклуюся про непомітне.
Про забуте.
Про загублене.
Ну, а я Себастьян Джей Цвіркун, господар цьому дому.
І я маю право на пояснення, якими це ви хитрощами зазіхаєте
на моє майно.
Що ж, якщо ти вже оселився в серці цього дерев'яного хлопчика,
то, може, станеш у пригоді.
Стану в пригоді?
Наглядай за ним.
Веди його стежками добра.
Я не гувернантка, мадам. Я романіст, оповідач.
Зараз саме взявся до написання мемуарів.
У цьому світі що посієш, те й пожнеш.
Візьми на себе цю відповідальність, і я виконаю одне твоє бажання.
Я можу загати що завгодно?
Будь-що?
Вихід моєї книжки?
Славу? Гроші?
Що завгодно.
Ну, може, я й допоможу. Зроблю все якнайкраще, бо краще не зробиш.
Хвацький з мене словограй?
Дерев'яний хлопчику із сосни.
Нарікаємо тебе іменем Піноккіо.
Встань із сонцем
і ходи по землі.
Даруй втіху і будь товаришем цьому сердешному старому.
Будь йому сином.
Наповни його дні світлом, щоб він назавжди забув про самотність.
Хто це там блукає?
Попереджаю!
У мене зброя!
Доброго ранку, тату!
Що це? Що це за чари?
Ти хотів, щоб я жив. Ти попросив мене жити.
Хто ти?
Мене звати Піноккіо!
Я твій син!
Ти не мій син! Не підходь до мене!
Хлопець каже правду, майстре Джеппетто!
Воно ще й блохасте!
Ого!
Що це?
Все, що бачиш ти — хапай…
Ні, ні, мене не чіпай!
Це для мене просто рай…
Е, ні. На мене не зазіхай!
-Як воно зветься? Б'ється? -Це годинник, не можна!
-Що з ним робити? Бити? -Він сам б'є годину кожну!
Ні!
-Як воно зветься? Б'ється? -Це молот.
-Що ним робити? Бити? -Стукати, бити, трощити.
Чудово! Чудово!
Це для мене просто рай
Це рай
О, скільки в світі слів смішних
Аж голова дзвенить від них
Туди-сюди
Танцюють вони, наче дикуни
Ці слова-веселуни
-Як воно зветься? Б'ється? -Це нічний горщик.
Що з ним робити? Бити?
У нього… ох.
Чудово! Чудово!
Це для мене рай Це для мене просто рай
Не…
Чудово! Чудово…
Припини негайно!
Це для мене просто рай!
Це було так весело, тату!
Ти не мій син!
Та що це з тобою?
Тату?
Вибач.
Я…
Просто посидь тут. Не виходь.
Час до церкви.
-До церкви? Я хочу до церкви. -Сиди там.
-Церква! -Ясно тобі?
Церква!
Ні, він сказав тобі не виходити.
-Я йду до церкви! -Ні! Будь ласка, стій!
Ти маєш слухатися тата.
Слухатися?
Робити, як він каже!
Але я не хочу слухатися!
Ну,
ти мусиш робити все якнайкраще, бо краще не зробиш.
Мій любий батечко…
Я йду до церкви!
Привіт!
ВІРТЕ, СЛУХАЙТЕСЬ, БОРІТЬСЯ
Па-па!
Ой.
Глянь, тату, он там!
Що воно?
Тату!
Воно говорить!
Тату! Я тут!
Піноккіо.
Це я!
Я прийшов до церкви!
Це демон!
Відьомство!
«Малоккіо!»
Піноккіо!
Ні! Ні, будь ласка!
Це просто лялька!
Маріонетка!
Якщо це маріонетка, де до неї нитки?
Еге ж. Хто тобою керує, дерев'яний хлопче?
Звісно, я ним керую…
А хто керує тобою?
Не можна казати таке подесті.
Він — маріонетка. Просто лялька!
Аж ніяк! Я з плоті, крові і кісток!
Я — справжній хлопчик!
-Демон! -Чудовисько!
Богохульство!
-Диявольське поріддя! -Годі!
Це дім Господній.
Ах ти ж дурний пияче!
Ти майстрував це казна-що, поки наш стражденний Господь
висів тут незавершеним усі ці роки?
Забери цього нечестивця. Забери його! Негайно!
Так, падре.
-Ганьба, Джеппетто! -Спалити його!
-Вибачте. -Порубати його!
-Вибачте. Я все виправлю. -Геть!
-Проклинаю тебе, Джеппетто! -Господь покарає його!
Геть!
-Та не метушися ти. -Привіт!
Карло ніколи так не поводився.
Тату, чому в мене сьогодні ніс виріс?
Ти збрехав, Піноккіо.
А брехню одразу видно, бо вона як той ніс, і…
І що більше брешеш, то довший виросте ніс!
Так же ж?
Це… Так, так і є.
-Пригощайтеся. -Шоколад.
Дякую, Джеппетто. Дякуємо за гостинність.
Ґнотику, йди посидь біля каміна.
Ми прийшли поговорити про той випадок у церкві.
Громаду дещо налякав твій витвір.
Як подеста,
я маю переконатися, що ця твоя лялька не загрожує нашій громаді.
Ні, нічого подібного.
О! Це що…
гарячий шоколад?
Ти ж лялька! Ти в житті нічого не їв!
О, мабуть, це тому я такий голодний!
Я дуже зголоднів, тату. Я вмираю з голоду!
Ти не голодний!
А тепер сядь біля вогнища і дай мені поговорити з гостями.
Але я не хочу! Я хочу гарячого шоколаду!
-Будь ласка, тату. Будь ласка! -Ну гаразд, зараз.
Тримай.
Ого-го! Дякую!
Так, Піноккіо. Іди зігрій ноги біля вогню.
Слухайся тата.
О так, за гарячий шоколад я буду слухатися!
Ого-го!
Насправді він дуже чемний хлопчик.
Подеста стежить за мораллю в місті, розумієш?
Його авторитет не підлягає сумніву.
Так і є! І я не дам з себе знущатися!
Я зроблю все так, як скажете. Даю вам слово.
То що з дерев'яним хлопчиськом?
Дозволиш йому гасати містом цілими днями?
Ні. Я триматиму його під замком!
Тут, у будинку.
Ніхто мене не замкне.
Я виб'ю вікна, зуб даю.
Цей хлопець ненормальний. Йому бракує дисципліни.
Але з вигляду він сильний, міцний, з доброї італійської сосни виструганий.
Так-так, сосна пречудова.
Бачте, він не ідеальний, але має добрі наміри.
Гей. Підсунься ближче до вогню, зігрієшся!
Сину. Йди сюди.
Поглянь на мого Ґнотика.
Так.
Зразковий юний фашист.
Гордий, хоробрий.
Мужній, як його батько.
А ці зуби, ідеальні зуби. І жодних ознак жовтяниці.
Тату? Тату!
У мене ноги гарячі. Як шоколад.
Диви!
Що?
Вогонь! Мій дім горить!
Так! Погляньте на мене!
Дивіться всі! Я палаю!
Ура!
Що ти наробив, тату? Де тепер мої яскраві вогники на ногах?
Ось до чого доводить брак правильного виховання.
Запиши цього малого до школи.
До школи? Піноккіо?
Так. Завтра.
Школа.
Оце так день.
Час спати.
Знаєш, тату, мені подобалися мої старі ноги. І вогники на них подобалися.
Піноккіо, якщо ти заснеш,
вранці я зроблю тобі нову пару ніг.
Таку ж, як старі?
Кращу за старі.
Кращу? А можна мені такі, як у цвіркуна, тату? Можеш зробити чотири?
Ні, лише дві.
Двох тобі досить.
Добраніч, тату.
Добраніч, мій…
Добраніч, Піноккіо.
Себастьяне?
Так, Піноккіо?
Хто такий Карло?
Карло був хлопчиком.
Колись давно Джеппетто його втратив.
А де він його дів?
Як можна втратити цілу людину?
Тобто він помер, Піноккіо.
Він уже неживий.
А це погано?
Так. Це великий тягар для батька — втратити дитину такою маленькою.
А що таке тягар?
Це коли тобі болить твоя ноша, але ти мусиш її нести.
Хоч би як тобі боліло.
Я багато написав тієї ночі.
Стільки всього назбиралося.
І склалося так, що не про власне життя,
а про недосконалих батьків і недосконалих синів.
І про втрату. І про любов.
І хоча б на той однісінький вечір усі ми поринули в блаженне забуття.
Ти був правий, тату!
Ці ноги набагато кращі за старі!
Поглянь на мене! Я можу ходити назад.
І стрибати вперед!
А раніше не міг!
Ого, тату! Ти бачиш?
Це ж викапаний я!
А це що таке?
Піноккіо! Ходімо. Швидше.
Ого-го! Мені так подобаються нові ноги, тату!
А можна ми підемо на карнавал?
Можливо, Піноккіо. Можливо.
Але зараз у нас є робота.
Робота? Обожнюю роботу!
Тату, а що таке робота?
Піноккіо, будь ласка. Більше ніяких питань.
Дурна мавпа!
НЕ ТУРБУВАТИ!
Та йду я!
Що таке? Що ти тут робиш?
Я казав тобі вішати плакати і скликати людей.
Карнавал накривається мідним тазом! А ти що?
Не бачиш, у якій ми тепер халепі?
Що-що?
Жива лялька? Ти абсолютно впевнена?
Це може підняти нас на вершину!
Ми знову будемо царювати!
Ой був я царем раз
Та побути б іще раз
Полонили думки Лиш про злото й шовки
Раз — тож повторимо враз!
На вистави мої Знай, збігалась юрба
О, графова славна доба!
А зараз малята
Та ще й молодята
Люблять Ґарбо, і Ґарделя й Валентіно
І голос Карузо
Та ще й джаз по радіо
Моя ти царице
Прекрасна мавпице
О, лицарства часи Повні слави й краси, раз
Ми повторимо враз!
-Вірте у мене! -Ой був я царем раз
Вірте мені!
А тепер опускай.
Ще. Отак.
Ще трохи. Усе.
Ось так.
Чудово, дитино. Дуже добре.
Тату, я дечого не можу зрозуміти.
Чого саме, Піноккіо?
Він усім подобається.
Хто?
Він.
Вони всі його оспівують.
Він теж дерев'яний.
Чому він їм подобається, а я — ні?
Ходи сюди, Піноккіо.
Люди іноді бояться того, чого не розуміють,
але вони пізнають тебе, полюблять, і тоді…
Ти готовий до школи?
Тоді я хочу дещо тобі дати.
Яка краса, тату!
Я в захваті!
А що це?
Це підручник.
Дуже особливий підручник.
Він належав дуже особливому хлопчикові.
Карло. Хлопчикові, якого ти втратив?
Він був дуже чемним хлопчиком, тату?
Так, дуже.
І ти його дуже любив?
Любив.
І… люблю.
Тоді я буду точнісінько таким, як Карло!
Я слухатимусь, ходитиму до школи і буду найкращим у всьому.
У тому… що вони там роблять.
Ти пишатимешся мною!
До школи, до школи
Я іду до школи У-у-у, до школи іду!
Він існує!
О, та це мрія, це диво, воно існує!
Моя солоденька бабуїнко! Мудрагелько моя!
Він буде моїм!
До школи, до школи Я іду до школи
Школа! Ого-го!
А що вчать у школі, пане Цвіркуне?
Там вчать читати і писати.
Там і таблиці множення вчать!
А що таке «вноження»?
Скажімо, у тебе чотири візки, і в кожному по 27 яблук.
Хай там що пише в тій таблиці, але яблук я не маю і брехати не буду!
Це ж просто математика!
Отже, ти множиш чотири на сім… Чотири помножити на сім… І виходить…
Я заплутався.
Здається, школа мені вже розподобалася.
Ага! Ми знайшли його!
Дивися, Спацатуро! Наше диво!
-Наша сенсація! -Агов, обережно!
Наша зірка!
Хто? Я?
Так, «мон етуаль»!
Я — граф Вольпе! А ти — обраний!
Ласкаво прошу в мій веселий, химерний, безтурботний карнавал!
Ти станеш зіркою мого лялькового шоу!
Не слухай його, Піноккіо!
Ти обіцяв татові піти до школи!
Ой, так. Я пообіцяв татові, що піду до школи.
Бачиш? Він дав мені підручник Карло.
Підручник Карло? Так!
Класична, канонічна робота.
Я бачу, що ти по суті інтелектуал!
Але в жодному підручнику ти не вичитаєш про широкий світ, що його зможеш
побачити на власні очі з вершини слави.
Ого.
Усі народи світу прийдуть до тебе
і вклоняться до твоїх ніг.
До моїх нових ніг!
Ні! Ні, чекай!
Тобі треба до школи!
Ой. А я можу прийти до вас завтра?
На жаль, ні.
Сьогодні єдиний день,
коли наш какофонічний карнавал заїжджає у твоє містечко,
але школа це таке: треба — то треба!
Ходімо, Спацатуро.
Знайдемо когось іншого,
хай він скуштує нашого морозива, попкорну і гарячого шоколаду.
-Гарячий шоколад? -О ні.
Аякже!
Весь гарячий шоколад і всі ігри на світі.
Ого-го!
Може, й нічого страшного, якщо я трохи запізнюся до школи?
Та звісно, усе буде добре. Ніхто й не помітить.
Не слухай його, Піноккіо!
А, є ще одна маленька дурничка, яку нам треба зробити.
Підпиши тут, тут і тут. Ручка треба?
Ні, Піноккіо! Не смій!
Так?
Чудово! Зі мною ти сяятимеш яскраво, як справжня зірка!
За мною, хлопчику мій!
Ох, цей біль.
Усе життя — один огидний біль.
Майстре Джеппетто. Можете спуститися?
Нарешті!
Наш спаситель воскрес.
Вибачте, будь ласка.
Твій хлопець не прийшов сьогодні до школи.
Але ж він пішов туди зранку. Я сам його вирядив.
Вочевидь, твоя лялька — той ще дисидент.
Вільнодумець, я б сказав.
-Так. -Пильнуй його краще.
Сподіваюся завтра побачити твого дерев'яного хлопця в школі.
Завтра? О так. Так, звісно.
Боже, цей карнавал справді дивовижний.
Хочеш ще попкорну?
Боюся, у мене більше ані шматка не влізе, пане Діаволо.
Піду-но я краще вже до школи.
Залишся ще на трохи, Піноккіо.
Вибач, що змусив тебе чекати, моя лялечко.
Не люблю, коли мене називають лялькою.
Хлопчику мій. Та ляльки — це le meilleur qui soit!
Вони найкращі! Підійми руку.
Ляльок дуже поважають де й коли завгодно.
Але я думав, краще бути звичайним хлопчиком.
Та ні. Люди люблять ляльок.
Вони люблять Іль Діаволо, Коломбіну, Панчінелло.
Але, звісно, є одна лялька, яку вважають їхнім королем…
Ого-го, хотів би я знати, хто це.
Піноккіо!
Чекайте. Це ж я!
Саме так. Ти диво! Чудасія.
Вони тебе полюблять!
Хто?
Les Idiots!
Цвіт цього світу!
Підніми ногу. Усі любитимуть тебе і кликатимуть на ім'я!
Піноккіо!
Піноккіо, жива лялька!
І раз, і два, і…
Жую, жую
Я жуйку цю свою
Плак-плак
Хлип-хлип
Мій черевик прилип
Піноккіо!
Ні.
Підручник Карло!
Що?
Там.
Ця пісня.
Звідки він знає цю пісню?
Я вільний, як вітер
Ні, я лечу!
Біда за бідою.
Й льодяника смокчу!
Твій син, твій син Зжує і…
Апельсин!
Ура! Піноккіо!
Дякую!
На карнавалі продаються всі частунки з цієї пісні.
Дякую!
Піноккіо? Що це таке?
Що ти робиш?
Тату!
Я зірка, тату! Зірка!
-Мене люблять! Мене приймають! -Ой, не мели…
Годі цих дурниць. Ти мав бути в школі.
І звідки ти знаєш цю пісню?
Ах ти ж дурисвітко!
Моя зірка!
Де моя зірка?
Ти зіпсував книжку Карло і не пішов до школи! Чому?
Ти обіцяв мені поводитися як…
Карло.
Так.
Я й хотів так, тату, але…
Але що, Піноккіо? Що?
Десять бандитів вистрибнули з кущів і забра…
Вистрибнули з кущів і забрали книжку.
Он як, тепер усе ясно.
А потім що?
У них була сокира і вони хотіли шоколаду.
Гарячого шоколаду!
Піноккіо, не бреши мені.
Я твій тато!
Але я кажу правду!
Чого ж тоді ніс росте?
Не росте!
Брехня, брехня, скільки брехні!
Я не брешу!
Ти себе бачиш?
Пішли геть!
Це вам не вистава!
Якраз вистава!
Відчепися від мого «каріссімо», клятий…
злодію!
Не торкайся його!
Я його зробив!
А я його відкрив!
Він не твоя маріонетка. Він мій!
-Може, нам варто… -Ні, він не лялька!
Він актор. Мій актор.
Віддай його мені!
Ніколи!
Ой, божечку.
Це було так весело, тату!
Ні!
Ні…
Піноккіо.
Він вискочив нізвідки!
Так буває, коли діти вештаються без нагляду.
Піноккіо помер.
Це було очевидно будь-якому мудрому спостерігачеві.
Але не знав я, що смерть — ще не кінець.
Ти спочив
Твій дух зотлів
Всяк поплакав, хто хотів…
-Ти це чув? -Хто там?
-Я думав, він помер. -Та помер. Я сам документи бачив.
-Вмерла плоть… -Агов?
Застигла кров
Все мирське твій дух зборов
То що, хлопці? На чому скінчили?
Хто роздає?
Я, так?
Ну, хлопці, робіть ставки.
-Яка там межа була? -Та двадцять, дурню.
Що ж там у тебе таке цікаве?
Не що інше, як дуля з маком.
Дуже смішно.
Ви що це, граєте в гру?
Флеш!
Я хочу пограти! Будь ласка, можна з вами?
Ти ж помер, сосноголовий! Що неясно?
Там нудно. Ненавиджу бути мертвим.
Ну от, сам напросився.
Що це?
Реєстрація.
Іди до боса, малий.
У ці двері.
Там її й побачиш.
Та дайте вже мені того туза, молю!
Агов?
Хто ти?
Мені здається, ти вже тут бував.
Я Піноккіо. Я хлопчик.
І, здається, я помер.
Ага, усе ясно.
Дерев'яний хлопчик з позиченою душею.
Примха моєї сестри.
Сентиментальна дурепа.
Вона вдихнула в тебе життя, Піноккіо, хоч ти й не мав би жити.
Не більше, ніж стілець чи стіл.
Тож, виходить, ти й померти не можеш.
Ого-го!
Але це ж добре, так?
Ну, це означає, що ти не є і ніколи не будеш справжнім хлопчиком,
таким як Карло.
Бач, єдине, що робить людське життя цінним і значущим, —
його швидкоплинність.
Не зрозумій мене неправильно, ти помреш.
Багато-багато разів.
Й один з них — цей.
Але це не справжні смерті.
Так, перечікування.
Є певні правила.
Хай як моя сестра їх зневажає.
Нам обом доведеться зачекати, доки збіжить пісок.
Ти чекатимеш тут зі мною з кожним разом трохи довше,
аж до самого кінця.
А що буде тоді, коли збіжить пісок?
Я щоразу відсилатиму тебе назад.
Ага, ясно.
Ну, у такому разі є в мене одне питання.
До наступних зустрічей.
Ні.
Ох, Піноккіо.
«Нієнте». Від нас тут мало що залежить.
Боюся, тіло затвердло.
Воно завжди було тверде. Він же з дерева.
Навіть якщо він помер, у мене є на нього права.
Як ви смієте, пане!
Проявіть повагу.
Це ти прояви повагу до мене і до моїх квартальних доходів!
Панове, прошу.
Зараз не час для дрібних сварок.
Як ви збираєтеся позбутися трупа?
Труп? Де?
Піноккіо! Ти живий!
Він безсмертний!
Хай живе мистецтво!
Це диво.
Спокійно, дитя моє.
Покладися на мене.
Ми їдемо додому.
Хвилинку.
У мене тут підписана угода.
Тут підпис митця, а тут — директора.
Тож або він виступить, або ти винен мені десять мільйонів лір!
Чекайте, це ж смішно.
Це просто усміхнене сонце.
Це все одно його підпис, так?
Це я намалював.
Вимагаю повного відшкодування перед законом,
а також покриття перевезень, обстежень і всіх обмеже…
Вітчизна — понад усе.
Цей хлопець — безсмертний.
Він ідеальний солдат.
За законом він підлягає призову у військовий табір.
Ти навчишся битися,
стріляти, ти станеш справжнім італійським хлопцем.
Нам треба йти.
Нам справді вже час.
Ми всі ще згодом поговоримо, я певен.
Не зі мною, шановний. Поговориш з моїми юристами!
Оце так день.
Веселий день!
Що ж нам робити?
Не хвилюйся, тату.
Я піду на війну. Там, мабуть, весело.
Я можу навчитися битися, стріляти, маршувати отак…
Ні, Піноккіо.
Війна — це не весело!
Війна — це погано. Війна…
Війна забрала в мене Карло.
Тоді я просто не піду.
Але тепер ти мусиш. Такий закон.
Навіть якщо війна погана?
Так, ми всі маємо підкорятися закону, подобається це нам чи ні.
Чому?
У мене нема ні часу, ані терпіння пояснювати це тобі, я…
Я винен тому чоловікові купу грошей.
А тебе тепер заберуть і завербують у військовий табір для молоді.
Поглянь, яким я через тебе став.
Я змайстрував тебе, щоб ти був мені як Карло.
Чому ти не схожий на Карло?
Бо я не Карло.
Я не хочу бути як Карло.
-Карло… -Досить!
Ти такий тягар.
Його ніс не виріс.
Що?
Коли він назвав мене тягарем, його ніс не виріс.
Бо він говорив щиро.
Я не хочу бути тягарем.
Я не хотів скривдити тата, щоб він отак накричав на мене.
Ох, Піноккіо.
Іноді батьки відчаюються, як і всі інші.
Тоді вони кажуть те,
що мають на увазі лише тієї миті.
Але з часом починають розуміти…
що насправді зовсім так не вважали.
Розумієш?
Агов. Гей, ти куди?
У мене є план.
Піноккіо, що ти робиш?
Побачиш!
Я йду на карнавал.
Так я зможу допомогти татові і не піду на війну.
Я залишу йому записку з поясненням.
Ні, Піноккіо, не роби цього.
Ох, це ж…
Ні!
Ні, не роби цього!
Скажи йому, що я надішлю гроші.
І скажи, що я його люблю.
І що я більше не буду тягарем.
Ні!
Що таке? Чого тобі треба посеред…
Мій любий зіркунчику!
Чим можу допомогти?
Якщо я працюватиму на вас, ви забудете борг моєму татові?
Авжеж, любий хлопчику.
І надішлете йому мою частку прибутку?
Усе чітко-чітко порахую,
і зійдемося на половині, посередині.
Усі вставайте!
Ми йдемо!
Цей біль.
Піноккіо. Синку.
Я лише хотів сказати…
Піноккіо!
Цвіркунець.
Він пішов! На карнавал!
Піноккіо!
Ну і як мені його знайти?
О, тепер ти захотів його знайти?
Після всього, що наговорив йому? Назвати його тягарем!
Тягар?
Чого ти такий сліпий?
Роззуй очі!
Хлопчик любить тебе.
Йому є чого повчитися, але він любить тебе таким, яким ти є.
Ти що, вмреш, якщо постараєшся для нього?
Стань нарешті для нього батьком. Справжнім батьком!
А не цим старим впертим козлом, який тільки й плаче-стогне за втраченим.
«Мене, мене, пожалійте мене!»
Який не бачить любові, що в нього перед носом!
Я хоч і просто комаха, пане,
але я маю для вас пару-трійку премудростей, і… гей!
Куди це ти?
Шукати сина!
Вибачте… дозвольте мені… може б, ми все ж… Стій!
Чао, тату…
-Стій! -Любий тату
Час прощатися настав
Чи далеко мене занесе
Цього в долі я не спитав
Хай і нескоро я прийду
Сонце в кишеню покладу
Візьму з собою спів пташок
Візьму горішків і грушок
Візьму я хліба і вина
Зустріне ще батько сина
Прощай, батьку мій
Чао, тату
Любий тату
Час прощатися настав
Я готовий іти хоч на край
Хоч по суші, хоч уплав
Хай і нескоро я прийду
Всі гори світу перейду
Може, побачу, як плаче верблюд
Може, пірати мене заберуть
Та все одно прийде весна
Зустріне мій батько сина
Прощай, батьку мій…
МИ ВИГРАЄМО ЦЮ ВІЙНУ!
А як стане важко мені
Я пригадаю наші дні
Очі сховаю від дощу
Досі не знав-бо я плачу
Хай і розділить нас війна
Зустріне мій батько сина
Прощай, батьку мій
Я б'юся на землі
Я б'юся на воді
Я б'юся до кінця Слава Італії!
Вітчизни стяг — шлях до звитяг
О дуче, тебе ми Несемо на руках
Видніє горизонт
Вже ми йдемо на фронт
Як той орел свободи З широкими крильми
Я маршую — раз-два Бо переможем ми
Ми хоробрі!
Й молоді!
Радуйся, Італіє
Звитяжній цій ході!
ВЕЛИКИЙ ДУЧЕ МУССОЛІНІ
Дякую!
Хай живе Беніто Муссоліні, «ностро дуче»!
Віват!
Ну, остання зупинка.
Не забудьте відправити мою частку грошей додому татові.
Я й не думав забути.
Бачиш? П'ятдесят на п'ятдесят…
Мінус супутні витрати, дорога і реклама.
Завтра їдемо в маленьке містечко біля моря. Катанію.
А там ми виступимо перед його високоповажністю, Іль Дуче.
Іль Пуче?
Ні, моя яскрава зіронько.
Наш безстрашний вождь, Іль Дуче, Беніто Муссоліні!
Він почув про наш виступ і прийде на нас подивитися!
Ми з ним як рідня.
Оце ми в Римі.
Він он тамечки, ззаду.
Я і твій тато тобою пишатимуться.
Пишатимуться.
Вибачте, пане.
Катанія. Ви туди ходите?
Відвезете мене туди?
Будь ласка.
Через протоку, одразу навпроти.
Це не вода там.
Це цвинтар!
Ой-йой…
Здоровенна риба здійнялася з морських глибин,
щоб зібрати данину із крові і заліза!
Чудовисько, завбільшки з 20 кораблів,
що аж піниться з голоду й люті.
Ой, перестань. Що за шкільні лякалки?
Капітане,
мій син на іншому боці протоки.
У нього завтра виступ.
Це все, що в мене є.
Бери, це все тобі.
Я просто хочу побачити його знову.
Крок і поворот, і крок, і поворот. Жвавіше! І крок, і крок…
Можна мені хвильку перепочити?
Ні. Ти втрачаєш темп.
Ніякого відпочинку.
П'ять хвилин, благаю.
Три хвилини.
Як ти, Піноккіо?
Ми стурбовані.
Ти такий втомлений і виснажений.
Тобі треба добряче відпочити.
Штани і друге вухо теж тобі не завадять.
Чому б тобі не поїхати додому до тата?
Тут тобі не місце.
Я не можу.
Я маю працювати й працювати, щоб надсилати гроші.
Слухай…
Річ у тім,
що граф Вольпе тебе використовує.
Він не прислав твоєму татові жодної копійки.
Що?
Він залишає всі гроші собі.
Йому на тебе начхати.
Ти не його улюбленець.
Спацатура — його улюблениця.
І так було завжди. Вона дуже розумна.
Ні! Граф Вольпе не збрехав би мені.
Я його зірка!
Ви всі просто заздрите!
Гадаєш, ми його знайдемо, Себастьяне?
Мого Піноккіо?
Думаю, так. Бач…
Мій любий батечко казав:
«Будь, сину, вільним, як козак
Краплі смутку легко ковтати»
Мій любий батечко казав…
Аріведерчі!
«Витри сльози — й до роботи
В тебе часу катма рахувати…»
Це я!
-Дивіться, ось він! -Це він!
-Це Піноккіо! Я спробую поговорити з ним. -Дякую. Ви всі чудові.
Не зараз, вибачте.
Ти нікчемна,
шолудива,
навіжена мавпо!
Будеш йому на мене наговорювати?
У ніч перед великим шоу через тебе я міг втратити все!
Ти хоч знаєш, хто прийде? Маєш уявлення?
Я знайшов тебе в клітці під дощем.
Тебе там залишили помирати.
Ніхто тебе не хотів, а я тебе врятував.
Врятував тебе!
Краще б я дав тобі померти!
Гей! Ану припини!
Не бий її!
Це тебе не стосується, Піноккіо. Ти зірка, йди репетируй.
Вимагаю, щоб ти дав їй спокій!
Ти сказав, що я — зірка твого шоу,
і я не дам так обходитися з моєю партнеркою!
І що це за чутки, що мій тато досі не отримав грошей?
Я можу хоч зараз піти додому і спитати його.
Що ти на це скажеш?
Сам собі виступай для свого Іль Пуче.
Думаю, ти хибно зрозумів, хто тут хто, мій любий вогненебезпечний друже.
Я — лялькар.
Ти — лялька.
Я — господар.
Ти — раб!
І ти виконуватимеш усі мої накази,
аж доки твої дерев'яні кінцівки відваляться, щоб я ними натопив собі піч!
Хоч ти не прив'язаний нитками,
але я керую тобою.
Ти слухатимешся мене.
Втямив?
Спацатуро.
Син відчуває серце батька.
Він нас шукатиме, побачиш.
Не хвилюйся, усе буде добре.
Легко тобі казати.
У нас буде вечеря!
Як нам пощастило!
О, ваша високоповажносте!
Я поставив цей номер спеціально для вас.
Люблю ляльок.
Агов, Спацатуро.
Знаєш, гадаю, нам варто трохи підігнати цю нашу шоу-програму
під нашого поважного любого Пуче.
У мене є кілька гарних ідей.
In bocca al lupo, моя лялечко.
Сподобайся Дуче, і я осяю тебе славою.
О, ми влаштуємо йому виставу, якої він ніколи не забуде.
Я б'юся на землі
Я б'юся на воді
За карлика, що какає В штани свої руді
-Гімно в штанах — вітчизни крах… -Гімно?
Гімно, ваша високоповажносте.
Ти дуче-смердюче Таке брудне, що страх
Їж каку, гам-гам-гам Ще й я тобі додам
Кака! Кака!
Відчуєш ти свободу Бо викакаєш все
І пук-пук-пук, і как-как-как Оце тебе несе
Карлик — ти!
Сила — ми!
З'їж каку і витрись Смердючими штаньми!
Ця лялька мені не подобається.
Застрель його!
І спали все дотла.
Привіт! Це я!
Знову він.
Я не можу померти!
Ми знаємо.
Я не можу померти.
Я не можу померти!
Двері там.
Уявляєш?
Я втік від війни, від куль, від вогню…
Мене машина переїхала!
Я міг померти купу разів!
Я найщасливіший хлопчик у світі.
Як на мене, тобі випав жахливий тягар.
Що? Тягар?
Ні, я не тягар.
Не можна казати таке дитині.
Життя прирікає на велике страждання.
А вічне життя — на вічне страждання.
Та ну, не все так погано.
Так, мене щоразу трохи товчуть,
але щойно я повертаюся, я йду додому до тата.
Але, Піноккіо, що як ти більше не побачиш батька?
Звісно побачу.
Як це не побачу?
Бач, у тебе є вічне життя,
але у твоїх друзів, рідних — у них його нема.
Кожна мить, розділена з ними, може стати останньою.
Ніколи не знаєш, скільки часу тобі вділено з кимось, доки вони живі.
Га? Я не розумію.
Розжуєш мені трохи?
Будь ласка? Ні!
Я знав! Ти невмирущий.
Привіт, Ґнотику.
Більшість з нас може віддати за вітчизну лише одне життя, але ти…
Ти нескінченний!
-Я? -Так!
Ти!
Виконуй мої накази, вчися слухатися і станеш ідеальним солдатом.
Але мій тато…
Ти повернешся додому героєм.
Будь-який батько пишався б таким сином.
Приїхали.
Ого!
Що це таке?
Спеціальний військовий об'єкт для еліти патріотичної молоді.
-Що таке еліта? -Це ми.
Ми навчимося бути елітними солдатами!
Навчимося? Як у школі?
Читати, писати і табличку вноження?
Смішний ти.
Слухайте сюди.
Нам доповіли про ворожі літаки.
Але завтра ми продовжимо навчання.
Тут хтось боїться ворога?
-Ага! -Ні, сер!
Нєа.
Добре.
Хоч зовні ви й хлопчики, але в душі ви — справжні чоловіки.
Завтра тренуватиметесь на славу Італії!
Завтра ви зробите все, щоб ваша вітчизна пишалася вами.
Піноккіо?
Що?
-Слухай, що це мій тато казав про літаки? -Я не знаю.
Я досі взагалі не розумію, що ми тут робимо.
Ми готуємося бути солдатами. Для війни.
Тато казав, що війна — це погано.
Бо він боягуз.
Боягуз? Мій тато?
Ну, він боїться війни, так?
Тато каже: хто боїться померти за свою країну — той слабак.
Той боягуз.
А ти боїшся?
Я зовсім не боюся.
Ну, я теж ні. І мій тато теж ні.
-Я люблю війну. -Я ще більше!
Я її люблю цілодобово, щодня і завжди!
Я теж!
Ну, це ми ще побачимо, ясно?
Я покажу йому, що я не боягуз.
Змушу його полюбити мене.
Знаєш, усі батьки люблять своїх синів, але…
часом вони відчаюються, як і всі інші.
Тоді вони кажуть те, що мають на увазі лише тієї миті.
Але з часом починають розуміти, що насправді зовсім так не вважали.
Часом вони навіть прозиваються огидними словами, як-от «тягар», «боягуз»,
але в душі
вони нас люблять.
Ти боїшся?
Смерті?
Я? Нєа.
Я вже, бувало, помирав.
Нічого такого.
Там кролики грають у карти, і велика купа піску.
Синього піску.
Ну ти й дивак.
Не більший за тебе, друже!
Я радий, що ти тут.
Я теж.
Як і в усіх великих імперій,
доля Італії гартується
міццю нашої молоді.
Сьогодні ви вперше відчуєте смак війни.
Розділіться на дві команди.
У центрі поля бою — вежа.
Перша команда, яка повісить прапор на верхівку вежі, перемагає.
І пам'ятайте:
хто б не був в іншій команді,
вони ваші вороги.
Хай переможе найкращий
і принесе славу своїй команді і честь усім нам.
Рушниці заряджено фарбою,
а в гранатах конфеті.
Позначайте кожне вбивство, хлопці.
За Італію!
Гей!
Не штовхайтеся!
Чекайте!
Ну ж бо, хлопці! Вперед!
-Швидше! -В атаку!
Обережно!
Швидше! За мною!
Тримай.
Ви обидва тут. Чому?
Ми обидва перемогли, тату!
Он як. Хіба?
І як, дозвольте поцікавитися, ви дійшли такого висновку?
У нас нічия.
Ми залізли однаково швидко.
Що ж, добре.
Ґнотику…
застрель ляльку.
Але ж, тату…
Це справжня зброя.
Відчуй смак слави, сину!
Стріляй у ляльку!
Займіть позиції на парапетах.
Захищайте центр.
За Італію!
На нас напали!
Я сказав, застрель ляльку!
Ні! Я тобі не дозволю.
Усе своє життя, тату, я намагався догодити тобі.
Але тобі не вгодиш!
Ти мав рацію.
Я худий, слабкий і крихкий, як ґнотик у свічки.
Постійно чогось боюся.
Але навіть тоді, коли я відчуваю страх, я можу відмовити тобі.
Це я можу.
Я не боюся сказати тобі «ні». А ти?
Ах ти ж брудний боягузе!
Так, ти слабкий!
Ти мені не син!
Ґнотику!
Лялько!
Вставай.
Час для останнього уроку.
Тепер
ти знатимеш, як це — справді служити вітчизні!
Піноккіо!
Привіт, мій любий бунтарику.
Нарешті я тебе знайшов.
Я втратив усе.
І ти тепер теж втратиш.
Ґнотику!
Бонжур, «мон етуаль».
Ні! Де Ґнотик?
Спацатуро! Будь ласка, допоможи!
Я — усе, що в неї є в цьому світі, бідолашка моя.
Я їй пробачив.
Але ти! Ти все зіпсував!
Давай сюди смолоскипа, Спацатуро!
Спацатуро!
Віддавай, задрипанко смердюча!
Відпусти мене!
Думав, об нашу угоду можна ноги витирати?
Я своє виконав,
а ти — згориш.
Гори-гори ясно!
Як зірка!
Ой, воно пече!
Гарячіше за шоколад!
Рятуйте!
Прошу, рятуйте!
Рятуйте!
Як ти могла так зі мною вчинити?
Заради ляльки?
Ти, паршива помилко природи!
Більше ти мене не зрадиш!
Спацатуро!
Спацатуро.
Чи побачу я ще колись свого тата?
Диви! Острів!
Пливи!
Загоїться душа моя
Коли поглянеш ти…
Тату! Тату!
За руки взявшись, ти і я
Ми разом — два світи
Два світи…
Тату!
Ти живий!
Піноккіо!
Мій Піноккіо.
Любов — біль.
Усе буде гаразд, тату.
Коли тобі стане краще, поїдемо додому. Так?
Ні, Піноккіо, ні.
З пащі цього жахливого звіра не втекти.
Він випливає грітися на сонці щодесять років.
Уже скоро він пірне назад
у найтемніші, найхолодніші океанські глибини, де він мешкає, і…
потягне за собою й нас.
Господи! Я придумав!
За мною!
За тобою? Куди?
До маяка і на волю!
Дихальні отвори! Ми можемо вилізти крізь них!
Але нам туди ніяк не дістатися. Надто високо!
Піноккіо допоможе!
Піноккіо, слухай.
Ось що. Нам треба вилізти…
Що він сказав, Піноккіо?
Тату, я тебе ненавиджу!
Що? Нащо ти таке…
І тебе я теж ненавиджу, Спацатуро! І тебе, Себастьяне Джею Цвіркуне!
О, я докумекав! Тільки раз, хлопчику мій, бреши!
Бреши, скільки влізе!
Мене звати Пануччіо!
Ще, Піноккіо!
Я люблю запах цибулі!
Я люблю… я люблю війну!
Я хочу лишитися в цій пастці назавжди!
Отак!
Ну, полізли! Усі лізьте вгору!
Швидше! Ну ж бо!
Ти що це…
Отак, не хитатися… Ой!
Ой леле. Боженьку ж ти мій.
Ой-йой, краще не крути.
Ось так!
Не дивися вниз, Піноккіо!
Дивися на мене!
Дивись на татка!
Він зараз чхне, швидше!
Ні!
Я тримаю, синку!
Тримайся, хлопчику!
Рятуйте!
Овва…
О ні! Піноккіо!
Тату!
Зараз воно нас зжере! Швидко!
Давай, Спацатуро. Ти зможеш!
Так, швидше, Спацатуро!
Тримайся!
Ні, не зараз!
Відправ мене назад! Будь ласка!
Я мушу повернутися, щоб врятувати тата.
Ти знаєш правила, Піноккіо.
Увесь пісок має збігти, перш ніж ти зможеш повернутися.
Нема часу. Він помирає!
Правила є правила,
і якщо ми їх порушимо,
будуть жахливі наслідки.
Якби ти повернувся негайно, отак заздалегідь,
то став би смертним.
Ти можеш врятувати Джеппетто,
але сам ти помреш, Піноккіо.
Це буде твоє останнє життя.
Мені байдуже!
Відправ мене назад!
Давай!
Не я, дерев'яний хлопчику.
Поруш правила сам. Розбий годинника.
Якщо ти певен.
А тепер іди до батька, дитино.
Скористайся своїм шансом.
Ми це зробили!
Аж не віриться!
Піноккіо.
Хлопчику мій.
Прокидайся, Піноккіо.
Як минулого разу!
Вставай!
Усе добре. Ти…
Ти зі мною.
Мій любий сину.
Ти мене не бачиш?
Ти живий.
Ти ж такий вільний. Ти…
Ти мені потрібен.
Сину.
Майстре Джеппетто.
Я хотіла лише втішити вас.
І вам це вдалося.
Ви втішили мене.
Але втіха моя гірка-гірка.
Прошу, поверніть його мені.
Щоб врятувати вас, він став справжнім хлопчиком.
А справжні хлопчики не повертаються.
Я знаю.
Я знаю! Але…
Це несправедливо!
У цьому світі що посієш, те й пожнеш, хіба ні?
А цей хлопчик…
Він віддав усе, що міг!
Ти казала, якщо візьму відповідальність і зроблю з Піноккіо доброго хлопця,
поведу його стежками добра, ти виконаєш одне моє бажання.
Це так.
А ти виконав моє завдання?
Ну що ж, добре.
Може, у мене не все вийшло. Десь я недопрацював… ну чи всюди, але…
Як кажуть, роби все якнайкраще, бо краще не зробиш.
Це мене Піноккіо навчив.
Ну, тобто це я його навчив, а він потім мене провчив.
А знаєш чому?
Бо він чудовий.
Що ж, мій шляхетний цвіркуне.
Вибирай з розумом.
Ну, торт з ним.
Я бажаю, щоб хлопець ожив!
Дуже добре.
Дерев'яний хлопчику із сосни.
Встань із сонцем
і ходи по землі.
Будь йому сином.
Наповни його дні світлом…
щоб він назавжди забув про самотність.
Піноккіо…
Дитино моя.
Я хотів зробити з тебе когось іншого.
Знаєш, не будь ані Карло, ані ще кимось.
Будь тим, ким ти є.
Я…
Я люблю тебе.
Таким, яким ти є.
Тоді я буду Піноккіо.
А ти будеш моїм татом.
Згода?
Ще б пак.
Життя — таки чудовий дар.
І так ми й жили своїм життям.
Шах і мат!
Дух дерева більше нам не являвся.
Джеппетто старів.
А Піноккіо — ні.
З часом Джеппетто відійшов.
А одного зимового ранку Піноккіо побачив мене при вікні.
Я не рухався.
Тож він поклав мене в сірникову коробку
і досі так носить мене з собою.
Сховавши в саме серце.
ЗІРКА СЦЕНИ СПАЦАТУРА
Він вирушив у світ.
І світ, здається, прийняв його.
Давно вже я про нього не чув.
Чи помре він зрештою?
Думаю, так.
І, може, стане тоді справжнім хлопчиком.
Що буде, те й буде.
Але нас при тому вже не буде.
ҐІЛЬЄРМО ДЕЛЬ ТОРО ПІНОККІО
Так і будеш белькотати чи почнеш нарешті грати?
А що таке?
Я тут про своє життя розпинаюся!
Гарне було життя!
Ну, таке собі.
Нумо, хлопці!
Мій любий батечко казав:
«Будь, сину, вільним, як козак
Краплі смутку легко ковтати»
Мій любий батечко казав: «Витри сльози — й до роботи
В тебе часу катма
рахувати скорботи»
Не думай про сум
Не думай про шум
Хай темінь впаде-де-де Зверни все на глум
Не думай про сум Бо це просто шум
Нехай страшна тінь, тінь, тінь
Не дурить твій ум, бо це просто шум
Життя — така дзиґа, що Закрутить і тебе
Кида з боку в бік, тоді згори вниз Під себе гребе-бе-бе
Хапне тебе сум —
Лупи його — бум!
І хай сьогодні день пропащий Ти просто знай, що завтра
Буде краще
Летить ця пісенька увись
Усім, що любиш, поділись
Бачиш — уже й Тепло настало
Сонечко світить, пташки у небі
А завтра все буде ще краще для тебе
Для тебе
Не думай про сум
Не думай про шум
Хай серце співає-є
І б'ється, бум-бум!
Не думай про сум
Бо це просто шум
Коли струни бринь-бринь-бринь
Ти сум той покинь І в танець полинь
Хапне тебе сум —
Лупи його — бум!
І хай сьогодні день пропащий
Ти просто знай, що завтра
Буде краще
Барви небесні травня
Небо червоним креслять
Річечка, спокій, ватра
Хтось там на мандоліні
Бренькне акорд тихенький
А решта — нічого не варте
-Не думай про сум -Сум
-Не думай про шум -Шум
Хай серце співає-є
-І б'ється, бум-бум! -Бум!
Не думай про сум Бо це просто шум
Дзвіночки так дзень-дзень-дзень
Сміх цілий день Співаймо пісень!
Життя — така дзиґа, що Закрутить і тебе
Кида з боку в бік, тоді згори вниз Під себе гребе-бе-бе
-Та не страшний сум -Сум
-І не страшний шум -Шум
Тож до роботи, не будь ледащом
І просто знай, що завтра
І просто знай
І просто знай, що завтра
Буде краще!
Переклад субтитрів: Тарас Малкович
МОЇМ БАТЬКАМ