Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
V době, kdy mistr Geppetto vyrobil Pinocchia,
jeho syn už nebyl naživu.
To jsem ještě nebyl na světě.
Já však jeho příběh poznal, a stal se z něj i můj příběh.
Geppetto přišel o Carla za Velké války.
Prožili spolu jen deset let,
ale po Carlově odchodu jako by vyhasl i život jeho otce.
- Tatínku! - Ano?
- Hádej, co jsem viděl? - Co?
- Hádej! - Nemám ponětí.
Letadla!
Opravdu? No vida.
- Co vyrábíš tentokrát, tatínku? - Hádej!
- Vojáčka? Kouzelníka? - Ne.
- Ježibabu? - Ne.
Počkej a uvidíš, Carlo!
Dobré věci si žádají trpělivost.
Nic jim nescházelo.
Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého.
Potřebovali jen jeden druhého.
A ježibaba ježečka varovala:
„Nikdy nelži,
nebo ti naroste tákhle,
tákhle dlouhý nos!“
Narostl by mu nos?
Lži, můj milý chlapče, hned vyjdou najevo,
protože jsou jako dlouhý nos.
Vidí je všichni kromě lháře samotného.
A čím víc lžeš, tím víc roste!
Zazpívej mi na dobrou noc máminu písničku. Prosím, tatínku.
No dobrá.
Synku, synku,
zářící slunce mé.
Jsi můj…
Ještě výš!
…měsíc.
Obzorům míříš vstříc.
Tvou blízkost, radost, jásot, smích já navždy v srdci mám.
Zkus to.
A sevřen ve tvém objetí…
Děkuji, dámy.
…já lásku svou ti dám.
Ti dám…
Pro tebe.
Pro mě?
Ty jsi ta nejlepší věc, kterou znám.
Díky tobě ráno snáze vstávám.
Dar mi dáváš,
zas zpívat smím.
Radost šíříš a já nejsem sám.
Ty jsi pro mě vším, synku,
já rád tě mám.
Tahej, Carlo! Zaber!
Synku, synku…
- Skvostné dílo, Geppetto. - Díky.
…zářící slunce mé.
Pozor, Carlo!
Když jeden život skončí, další musí vyrůst.
Co třeba tahle?
Ne, Carlo.
Musí být dokonalá.
Neporušená. Vidíš?
Téhle chybí šupinky.
Synku,
synku,
překrásné
slunce mé.
Dobrou noc, tatínku.
Dobrou noc, synku.
Ty nové boty jsou bezva, tatínku!
To jsem moc rád, Carlo.
- Nejdřív jdeme do kostela, že? - To víš, že ano.
Ahoj, pejsku.
OSLAVA SKLIZNĚ
- Dobré ráno. - Zdravím.
Mistře Geppetto, dokončíte dneska ten krucifix?
Budeme se snažit.
- Dámy. - To je ale perfekcionista.
Vzorný italský občan.
A skvělý otec.
Carlo, hezké boty. Chytej!
Děkuju.
- Dobré ráno. - Zdravím.
Carlo.
Geppetto.
- Tak… - Vypadá to báječně, tatínku.
Nepůjdeme už domů?
Za chvilku. Pošli mi ještě trochu červené.
Jé! Neukázal jsem ti, co jsem našel.
Copak, chlapče?
Uvidíš.
Tadá!
Dokonalá šiška.
Nechybí ani šupinka!
Zasadím si ji a budu sledovat, jak z ní vyroste strom.
A pak si z něj vyřežu hračky. Jako ty.
To je ten nejlepší nápad, jaký kluk může mít, Carlo.
Že jo?
Co je to za zvuk, tatínku? Letadlo?
Posbírej náčiní.
Rychle.
Půjdeme domů k teplému krbu a dáme si horkou polévku.
- Dáme si i horkou čokoládu? - Jistě.
Dneska by horká čokoláda bodla, co říkáš?
To ano. Dobře.
Tatínku, co se děje?
Nic. Určitě to nic není, ale…
Počkat, moje šiška!
Později se říkalo, že Geppettovo městečko ani nebylo cílem.
Že se letadla vracela na základnu
a jednoduše shodila bomby, aby nenesla zbytečnou zátěž.
Carlo!
Ne…
Carlo.
Geppetto ho nikdy neopustil.
Tak už to bylo.
Pracoval málo, jedl ještě míň.
A kříž v kostele zůstal nedokončen.
Roky ubíhaly.
Svět šel dál…
ale Geppetto ne.
A tady přicházím na scénu já.
Víte, byl jsem spisovatel.
Celé roky jsem hledal ideální místo,
kde přenesu svůj věhlasný, fascinující životní příběh na papír.
A konečně…
jsem jej našel.
Své útočiště.
Domov.
Tady jsem mohl psát své paměti. A že to měl být panečku příběh!
Žil jsem v krbu advokáta na Sardinii,
plavil se po Jadranu na rybářské lodi,
uhnízdil se na jednu zimu v Perugii u uznávaného sochaře.
Cvrkot mého mládí.
Napsal Sebastian J. Cvrček.
Zdálo se mi o tobě, Carlo.
Zdálo se mi, že jsi tu zase se mnou.
Synku.
Božínku.
Kéž by ses mi mohl vrátit.
Je mi to tak líto.
Sledoval jsem, jak ten stařík pláče, a dojalo mě to.
Ukázalo se, že jsem ho nesledoval sám.
Při svém putování jsem zjistil,
že v horách a lesích pobývají staří duchové,
kteří se málokdy zapojují do světa lidí,
ale čas od času tak učiní.
Chci tě zpátky, Carlo.
Přímo tady.
U mě!
Proč nevyslyšíš mé modlitby?
Proč?
Kde jsme to skončili?
Už vím. V Perugii…
U všech tykadel!
Vezmu si ho zpátky!
Zase si Carla vyrobím!
Co to… Hej!
Z téhle proklaté borovice!
Proboha!
Ne!
Tohle je dům hrůzy!
Dokončím… Dokončím tě zítra.
Ano, zítra.
Kšá!
Hej! Padejte odtamtud!
Odpal.
Ne. Tohle je můj domov!
Zákaz vstupu. Odchod.
Koukejte zmizet. Mazejte pryč.
To je ono.
Dřevěný chlapečku,
nechť procitneš za úsvitu a kráčíš po tomto světě.
Promiňte, co si přejete? Bavíme se tady o mém domově.
Můžu se zeptat, kdo u všech pozemšťanů jste?
U pozemšťanů?
Strážkyně.
Starám se o veškeré maličkosti.
O zapomenuté a ztracené.
Já jsem Sebastian J. Cvrček, majitel domu,
a mám plné právo vědět,
co máte za lubem s mou nemovitostí.
Inu, když už obýváš srdce toho chlapce, možná bys mi mohl pomoct.
Pomoct s čím?
Dohlížet na něj.
Vést ho k dobrotě.
Já nejsem vychovatelka, dámo. Jsem romanopisec, vypravěč.
Momentálně sepisuji své paměti.
Inu, co tomuto světu dáš, to se ti vrátí.
Přijmeš-li tuto zodpovědnost, splním ti jedno přání.
A můžu si přát cokoliv?
Úplně cokoliv?
Vydání mé knihy?
Slávu? Bohatství?
Cokoliv.
Možná bych mohl pomoct.
Udělám, co můžu, a víc přeci udělat nejde.
Docela chytré, že?
Dřevěný chlapečku z borovice,
budeme ti říkat Pinocchio.
Nechť procitneš za úsvitu
a kráčíš po tomto světě.
Přinášej radost a dělej společnost tomuto nebohému, ztrápenému muži.
Buď mu synem.
Naplň jeho dny světlem, aby se už nikdy necítil sám.
Kdo je tam?
Varuju tě!
Jsem ozbrojený!
Dobré ráno, tatínku!
Co to má být? Co je to za čáry?
Chtěl jsi, abych žil.
Žádal jsi, abych žil.
Co jsi zač?
Jmenuju se Pinocchio.
Jsem tvůj syn!
Nejsi můj syn! Nepřibližuj se ke mně!
Ten chlapec říká pravdu, mistře Geppetto!
Je plný švábů!
Jů!
Co to je?
Vše, co vidí oči mé.
Ne, jdi ode mě pryč!
Všecičko je mi nové.
Ty… Ustup, nepřibližuj se!
- Jakže se tomuhle říká? - To… to jsou hodiny. Nesahej na ně.
- A co že to všechno dělá? - Odbíjejí v šest hodin.
Ne!
- Jakže se tomuhle říká? - To je kladivo.
- A co že se s tímhle dělá? - Zatlouká, rozbíjí, tříští!
Krása! Krása!
Všecičko je mi nové.
Nové.
Svět nádherný je a bohatý,
slůvka slýchávám od táty.
Jen rád mě měj,
dál mi vyprávěj.
Všechno znát chci hned,
ať je to rejžák, pec nebo příborník.
- Jakže se tomuhle říká? - To je nočník.
A co že se s tímhle dělá?
No…
Krása! No krása!
Všecičko je mi, všecičko je mi nové.
To ne!
Krása! Krása!
- Přestaň už! - Všecičko je mi nové.
To byla ale legrace, tatínku!
Nejsi můj syn!
Copak ses zbláznil?
Tatínku?
Promiň.
Já…
Zůstaň tady. Nevycházej ven.
Jdu do kostela.
- Do kostela? Já chci jít taky. - Zůstaň tam.
- Do kostela! - Rozumíš?
Do kostela!
Ne. Máš zůstat tady.
Jdu do kostela!
Ne! Prosím tě, stůj! Musíš tatínka poslouchat.
- Poslouchat? - Dělat, co ti řekne.
Ale já nechci poslouchat!
No,
musíš dělat, co můžeš, a víc přeci udělat nejde.
Táta říkal…
Jdu do kostela!
Ahoj!
VĚŘ, POSLOUCHEJ, BOJUJ
Tak se měj!
Jejda.
Podívej, otče, tamhle!
Co to je?
Tatínku!
Ono to mluví!
Tatínku! Tady jsem!
Pinocchio.
To jsem já!
Přišel jsem do kostela.
Je to démon!
Čáry!
Malocchio!
Pinocchio!
Ale kdepak, prosím vás!
Je to loutka!
Pro zábavu!
Jestli je loutka, kde má provázky?
To je pravda. Kdo tě ovládá, dřevěný chlapče?
Samozřejmě že já.
A kdo ovládá tebe?
Takhle se s panem starostou nemluví.
Je to loutka, jenom loutka.
Nejsem. Jsem kluk z masa a kostí!
Jsem opravdový kluk!
- Démon! - Stvůra!
To je ohavnost!
- Ne, je neškodný. - Je to dílo ďáblovo!
Tak dost!
Toto je dům Boží!
Ty opilý blázne!
Vyřezáváš nesmysly, zatímco náš Pán Kristus
visí celé roky nedokončený?
Odnes tu hříšnou věc pryč. Odnes ji! Hned!
Ano, otče.
- Hanba, Geppetto! - Upalte ho!
- Pardon. - Rozštípejte ho!
Odpusťte. Všechno dám do pořádku.
- Proklínám tě, Geppetto! - Pán ho potrestá!
Zmiz!
Přestaň se vrtět, prosím tě.
Carlo se takhle nikdy nechoval.
Tatínku, proč mi dneska narostl nos?
Lhal jsi, Pinocchio,
a lež je stejně nápadná jako tvůj nos…
A čím víc lžeš, tím víc roste.
Je to tak?
To… Ano, je to tak.
- Tady máte. - Čokoláda.
Děkujeme, Geppetto. Vážíme si vaší pohostinnosti.
Candlewicku, sedni si k ohni.
Přišli jsme si promluvit o tom dnešním incidentu v kostele.
Lidé byli z vašeho výtvoru vyděšeni.
Jako starosta musím zajistit, aby ta loutka nebyla pro náš lid hrozbou.
Ne, kdepak.
Jé! To je…
horká čokoláda?
Vždyť jsi loutka. V životě jsi nic nejedl.
Asi právě proto mám takový hlad!
Mám hrozný hlad, tatínku. Umírám hlady!
Neumíráš!
Běž si sednout k ohni a nech mě mluvit s hosty.
Ale já nechci! Chci horkou čokoládu!
- Prosím, tatínku. Prosím! - No dobře.
Tady máš.
Pane jo! Děkuju!
Dobrá, Pinocchio. Běž si ohřát nohy k ohni.
Poslechni tatínka.
Ano! Za horkou čokoládu budu poslouchat.
Pane jo!
Je to roztomilý chlapec.
Starosta dohlíží na to, aby se místní cítili dobře, rozumíte?
Jeho autoritu nesmí nikdo zpochybnit.
Přesně! Nenechám se zesměšňovat!
Udělám, co si přejete. Máte mé slovo.
Tak co ten dřevěný kluk?
Necháte ho celý den běhat po městě?
Ale ne, kdepak. Bude zamčený!
Tady v domě.
Nebudu zamčený!
Klidně rozbiju okna!
Tomu podivnému chlapci schází disciplína,
ale vypadá silně a statně,
je z poctivé italské borovice.
Z moc dobré borovice, ano.
Není dokonalý, ale myslí to dobře.
Hej, zkus jít blíž k ohni, ať se ohřeješ.
Synku, pojď sem.
Podívejte na Candlewicka.
Ano.
Vzorný fašistický mladík.
Hrdý a statečný.
Pořádný chlap, jako jeho otec.
A jeho zuby? Dokonalé. A ani náznak žloutenky.
Tatínku!
Mám horké nohy. Jako ta čokoláda.
Hele!
Cože?
Hoří! Hoří mi dům!
Jo! Podívej!
Podívej! Já hořím!
Jupí!
Podívej, cos udělal, tatínku. Zničils mi ta hezká světýlka.
Takhle vypadá nedostatek disciplíny.
Musíte to dítě poslat do školy.
Do školy? Pinocchia?
Ano. Zítra.
Škola.
To byl den.
Jde se na kutě.
Tatínku, mně se moje staré nohy líbily.
A líbilo se mi, jak hořely.
Pinocchio, když půjdeš spát,
ráno ti udělám nové nohy.
Jako ty staré?
Lepší než ty staré.
Lepší? Můžu mít nohy jako cvrček?
Uděláš mi čtyři?
Ne, jen dvě.
Dvě budou stačit.
Dobrou noc, tatínku.
Dobrou noc, syn…
Dobrou noc,
Pinocchio.
Sebastiane?
Ano, Pinocchio?
Kdo je Carlo?
Carlo byl chlapec.
Geppetto ho ztratil před mnoha lety.
Kam ho zašantročil?
Jak někdo může ztratit celého člověka?
On… umřel, Pinocchio.
Už nežije.
To je špatné?
Ano. Ztráta dítěte je pro otce velkým břemenem.
Co je to břemeno?
Je to něco bolestivého, co musíš nést.
I když tě to nesmírně trápí.
Tu noc jsem toho napsal spoustu. Měl jsem tolik co říct.
A výjimečně ne o svém životě,
ale o nedokonalých otcích a nedokonalých synech.
A o ztrátě a lásce.
A alespoň jeden večer jsme všichni žili v blažené nevědomosti.
Měl jsi pravdu, tatínku.
Tyhle nohy jsou o moc, moc lepší než ty staré.
Podívej! Můžu chodit pozadu.
A skákat dopředu.
To jsem předtím nemohl.
Jé, tatínku! Vidíš ho?
Vypadá přesně jako já.
Co to je?
Pinocchio! Pojď, pospěš si.
Pane jo! Ty nové nohy jsou bezva, tatínku!
Půjdeme na tu pouť?
Možná, Pinocchio. Možná.
Teď máme práci.
Práci? Práci zbožňuju!
Tatínku, co je to práce?
Prosím tě, Pinocchio. Těch otázek už stačilo.
Hloupá opice!
NERUŠIT
Už jdu!
Co je? Co ty tady děláš?
Máš vylepovat plakáty a přilákat davy lidí!
S naší poutí to jde od desíti k pěti!
Copak nevidíš, v jak zoufalé situaci jsme?
Cože?
Živá loutka? Určitě?
To by nás mohlo dostat zpět na vrchol.
To by z nás mohlo zase udělat krále!
My byli králem.
Panovat zas chcem.
V mléku koupali se, bohatstvím hýříce.
Zas… Chceme to zas!
Má show byla trhák pro davy.
Kdo by mému já odolal?
Avšak mým jménem
pohrdá celá zem.
Chtějí Garbo, Gardela, Valentina,
La voce di Caruso.
Žijí jazzem v rádiu.
Byli jste králi,
všude plné sály.
Jako rytíři noci, plní slávy a moci.
Zas… Chcete to zas!
- Jsem přítel krás. - Byli jsme králi…
Vládnout chci zas!
A teď spouštěj.
Ještě. To je ono.
Ještě trošku. Stačí.
A je to.
Výborně, chlapče. Výborně.
Tatínku, jedné věci nerozumím.
Čemupak, Pinocchio?
Jeho mají rádi všichni.
Koho?
Jeho.
Všichni mu zpívali.
Je taky ze dřeva.
Proč jeho rádi mají a mě ne?
Pojď sem, Pinocchio.
Lidé mají někdy strach z toho, co neznají,
ale postupně tě poznají,
oblíbí si tě a pak…
Připravený do školy?
V tom případě bych ti chtěl něco dát.
Tadá!
To je krása, tatínku!
Krása!
Co je to?
To je učebnice.
Velmi výjimečná učebnice.
Patřila jednomu velmi výjimečnému chlapci.
Carlovi? Tomu, kterého jsi ztratil?
Byl to hodný kluk, tatínku?
To byl.
A měl jsi ho moc rád?
Měl.
Pořád mám.
Pak budu přesně jako Carlo!
Budu poslouchat a chodit do školy a budu ze všech nejlepší v tom,
co tam dělají.
Budeš na mě pyšný.
Do školy, do školy,
jdu do školy,
hurá do školy.
On existuje!
Onen sen, onen zázrak existuje!
Ty můj nádherný, geniální opičáku!
Musím ho mít!
Do školy, do školy, jdu do školy…
Škola! Pane jo!
Co se učí ve škole, pane Cvrčku?
Naučíš se číst a psát.
Nebo třeba násobilku.
Co je to „násoblilka“?
Řekněme, že máš čtyři trakaře, každý s 27 jablky.
Kašlu na nějakou násoblilku.
Nemám žádná jablka a odmítám lhát!
To je jen matematika.
Takže vynásobíš čtyři krát sedm, což je…
Já tomu nerozumím.
Škola už se mi asi nelíbí, Sebastiane.
Á, našli jsme ho!
Podívej, Spazzaturo! Náš zázrak!
- Naše senzace! - Opatrně!
Naše hvězda!
- Kdo? Já? Ano, mon étoile!
Jsem hrabě Volpe a ty jsi vyvolený!
Pojď okusit zábavný, bezstarostný pouťový život
a staň se hvězdou mého loutkového divadla!
Neposlouchej ho, Pinocchio!
Slíbils tátovi, že půjdeš do školy.
No jo. Slíbil jsem, že půjdu do školy.
Vidíte? Dal mi Carlovu učebnici.
Carlovu učebnici? Ano!
Klasické kanonické dílo.
Vidím, že jsi vskutku intelektuál,
ale prosté učení z knih se zdaleka nemůže rovnat tomu,
když na vlastní oči spatříš širý svět z velkolepého jeviště.
Páni.
Sám uvidíš všechny národy světa,
jak se ti klaní k nohám.
Zbrusu novým nohám!
Ne! Počkej!
Musíš jít do školy!
No jo. Můžeme to nechat na zítra?
Bohužel ne.
Dnešek je jediný den,
kdy naše kakofonická pouť vystoupí ve tvém kraji,
ale když musíš do školy, tak musíš školy.
Jdeme, Spazzaturo.
Najdeme někoho jiného,
kdo sní všechnu tu zmrzlinu, popkorn a horkou čokoládu.
- Horkou čokoládu? - Ale ne!
Jistě.
Tolik čokolády, kolik vypiješ, a tolik her, kolik chceš.
Pane jo!
Možná nebude vadit, když přijdu do školy o trošičku později.
No to se rozumí. Nikdo si toho ani nevšimne.
Neposlouchej ho, Pinocchio!
Zbývá jen poslední maličkost.
Podepiš se tady, tady a tady. Pero?
Ne, Pinocchio! Nedělej to!
Takhle?
Výborně. Díky mně budeš zářit jako hvězda.
Za mnou, chlapče!
To je bolest.
Život je příšerná bolest.
Mistře Geppetto. Pojďte prosím dolů.
Konečně!
Náš Spasitel je opraven.
Moc se omlouvám.
Váš chlapec dnes nedorazil do školy.
Ale ráno tam šel. Sám jsem ho tam poslal.
Ta loutka je očividný disident.
Nezávisle smýšlející, abych tak řekl.
- Ano. - Doporučuji vám ho najít.
Pevně věřím,
že toho dřevěného chlapce zítra uvidíme ve škole.
Zítra? Ano, zajisté.
Ta pouť je vážně senzace.
Co takhle ještě trochu popkornu?
Nezvládnu už ani sousto, pane Diavolo.
Asi bych měl pomalu jít do školy.
Zůstaň ještě chvilku, Pinocchio.
Odpusť mi to zdržení, má drahá loutko.
Nelíbí se mi, když mi říkáte loutka.
Chlapče, loutky jsou le meilleur qui soit!
To nejlepší. Zvedni ruku.
Loutek si považuje pán i kmán.
Nejlepší je přece být obyčejný kluk.
Ale kdepak. Lidé loutky zbožňují.
Jako Diavola, Kolombínu, Pulcinellu.
Ovšem jen jediná loutka je jejich králem.
Pane jo, tu bych chtěl poznat.
Pinocchio!
Počkat. To jsem já!
Přesně tak. Jsi hotový zázrak.
- Milují tě. - Kdo?
Les idiots!
Rozkošné děti z celého světa.
Zvedni nohu. Všichni tě budou milovat a provolávat tvé jméno.
Pinocchio!
Pinocchio, živá loutka!
Raz a dva a…
Žvejka, žvejka,
jak krásně se žvejká.
Však smích
či pláč
zajistí mi koláč…
Pinocchio!
Ne!
Carlova učebnice.
Cože?
Tamhle.
Ta písnička.
Jak tu písničku může znát?
Volný jako vítr tu běhám…
Jedna noční můra za druhou.
Praskám, ťukám, žvýkám.
Tvůj syn, tvůj syn je šťastný, je to…
fajn!
Děkujeme.
A všechny ty dobroty prodáváme na pouti.
Děkujeme.
Pinocchio? Co to má být?
Co to děláš?
Tatínku!
Jsem hvězda, tatínku! Hvězda!
Milují mě! Uznávají mě!
Dost těch nesmyslů. Měl jsi být ve škole.
A odkud vůbec znáš tu písničku?
Ty pitomá opice!
Moje hvězda!
Kde je moje hvězda?
Děkuji, jste moc hodní.
Zničil jsi Carlovu učebnici!
A nešel jsi do školy. Proč?
Slíbil jsi mi, že budeš jako…
Carlo.
Ano.
Já jsem chtěl, tatínku, ale…
No, Pinocchio? Co?
Z křoví vyskočilo deset loupežníků a…
Vyskočili z křoví a učebnici mi vzali.
Aha, už chápu.
A co se stalo potom?
Měli sekeru a chtěli čokoládu.
Horkou čokoládu.
Pinocchio, neměl bys mi lhát!
Jsem tvůj tatínek!
Ale já nelžu!
Tak proč ti roste nos?
Neroste!
Lži, lži a jenom lži!
Já nelžu!
Podívej se na sebe!
Běžte pryč!
Tohle není představení.
Ale je!
Dej sem mého carissima, ty notorický…
zloději!
Nesahej na něj!
Já ho vyrobil!
A já ho objevil!
Není tvoje loutka! Je můj!
- Možná bychom měli… - Není ani jedno!
Je to herec! Můj herec!
Dej ho sem!
Nikdy!
Proboha.
To byla ale legrace, tatínku!
Ne!
Ne…
Pinocchio.
Vběhl mi pod kola!
Tak to dopadá, když pobíhá bez dozoru!
Pinocchio byl mrtvý.
To bylo jasné všem vnímavým přihlížejícím.
Zdaleka jsem však netušil, že smrtí to nekončí.
V Pánu jsi,
teď míříš v hrob.
Prost jsi všech těch lidských zlob.
- Slyšeli jste to? - Kdo je tam?
- Já myslel, že je mrtvý. - Je mrtvý. Viděl jsem papíry.
- Žádná krev… - Haló!
…a žádná kost.
Přecházíš přes věčný most.
Tak jo, kde jsme to skončili?
- Kdo rozdává? - Já, ne?
Tak sázíme, hoši.
- Kolik je limit? - Dvacet, ty tupče.
Určitě tam něco máš, že?
Nejspíš tam má smrtící šestku.
Fakt vtipný.
Vy hrajete nějakou hru?
Fleš!
Já chci hrát taky!
Prosím, můžu hrát taky?
Čemu na slově mrtvý nerozumíš, ty troubo?
Je tam nuda. Být mrtvý už mě štve.
- A sakra, tys to vymamlasil. - Co to je?
Předvolání.
Běž za šéfovou, kluku.
Tamtudy.
Nemůžeš ji minout.
Dej mi ksakru eso, prosím tě!
Haló?
Haló!
Kdo jsi?
Mám pocit, jako bys tu už jednou byl.
Jsem Pinocchio. Jsem kluk.
A myslím, že jsem… mrtvý.
Aha, už vím.
Ten dřevěný chlapec s vypůjčenou duší.
Pošetilost mé sestry,
té sentimentální naivky.
Dala ti život, Pinocchio, i když jsi na něj neměl nárok.
O nic víc než židle nebo stůl.
To znamená, že nemůžeš doopravdy zemřít.
Pane jo!
To je dobře, ne?
Inu, znamená to, že nejsi a nikdy nebudeš
skutečný chlapec, jako byl Carlo.
To, co činí lidský život vzácným a smysluplným,
je jeho pomíjivost.
Nechápej mě špatně. Zemřeš.
A to mnohokrát.
Jako jsi zemřel nyní.
Ale není to skutečná smrt.
Jen takové čekání.
Existují totiž pravidla.
Navzdory tomu, že je má sestra ignoruje.
Musíme společně počkat, až se přesype písek.
Pokaždé když sem přijdeš,
budeš tady muset zůstat o něco déle.
Až do skonání věků.
A pak, až se ten písek přesype?
Pokaždé tě jednoduše pošlu zpátky.
Už chápu.
V tom případě se chci zeptat na jednu věc.
Na shledanou příště.
Ne.
Ach, Pinocchio.
Niente. Už mu není pomoci.
Obávám se, že tělo již ztuhlo.
Vždycky byl ztuhlý. Vždyť je ze dřeva.
Můžu ho obsadit, i když je mrtvý.
Co si to dovolujete, pane?
Mějte špetku úcty.
Vy mějte špetku úcty ke mně a mým očekávaným ziskům!
Pánové, prosím.
Teď není čas na malicherné spory.
Jak naložíte s jeho mrtvolou?
Mrtvola? Kde?
Pinocchio! Ty žiješ!
Je nesmrtelný!
Ať žije umění!
Je to zázrak.
Opatrně, chlapče.
Chyť se mě.
Jdeme domů.
Momentíček.
Mám právně závaznou smlouvu,
podepsanou samotným umělcem i vedením.
Buď bude vystupovat, nebo mi dlužíte deset milionů lir!
To je absurdní.
Je tu jen obrázek sluníčka.
Pořád je to jeho podpis, ne?
To jsem kreslil já.
Žádám plné odškodnění v souladu se zákony,
včetně nákladů na přepravu, přeměnu a budoucí…
Naše země má přednost.
Ten chlapec se nedá zabít.
Je to ideální voják.
Ze zákona musí být povolán do výcvikového tábora pro mládež.
Naučíme tě bojovat,
střílet ze zbraně a být pravým italským chlapcem.
My už musíme jít.
Opravdu musíme jít.
Jistě si o tom brzy promluvíme.
Se mnou ne, pane, ale s mými právníky.
To byl den.
Plný legrace!
Co budeme dělat?
Žádný strach, tatínku.
Půjdu do války. Bude to zábava.
Naučím se bojovat, střílet z pušky a pochodovat…
Ne, Pinocchio.
Válka není zábava!
Válka je špatná. Válka…
Válka mě připravila o Carla.
Tak prostě nepůjdu.
Ale teď už musíš. Je to zákon.
I když je to špatné?
Ano, všichni musíme dodržovat zákon, ať se nám to líbí, nebo ne.
Proč?
Nemám čas ani trpělivost, abych ti to vysvětloval. Já…
Dlužím tomu chlapovi majlant.
A tebe odvezou někam daleko
a naverbují tě do vojenského tábora.
A podívej se, jak jsem kvůli tobě dopadl.
Stvořil jsem tě, abys byl jako Carlo.
Proč nemůžeš být víc jako Carlo?
Protože nejsem Carlo.
Nechci být jako Carlo.
- Carlo je… - Ticho!
Nejsi nic než břemeno.
Nenarostl mu nos.
Co říkáš?
Když řekl, že jsem břemeno, nenarostl mu nos.
Doopravdy si to myslí.
Já nechci být břemeno.
Nechci tatínkovi ubližovat a nutit ho na mě křičet.
Ale Pinocchio.
Občas se otcové cítí zoufale, jako všichni ostatní.
A říkají věci,
které v tu chvíli zdánlivě myslí vážně,
ale časem si uvědomí,
že je vůbec vážně nemysleli.
Rozumíš?
Hej!
Hej, kam jdeš?
Mám plán.
Pinocchio, co to děláš?
Uvidíš.
Půjdu na pouť.
Pomůžu tak tatínkovi a nepůjdu do války.
Nechám mu tady vzkaz s vysvětlením.
Ne, Pinocchio, nedělej to.
Jé, to je…
Ne!
Ne, nedělej to!
Vyřiď mu, že mu budu posílat peníze.
A že ho mám rád.
A že už nebudu břemeno.
Ne!
Co je? Kdo sem leze uprostřed…
Má milovaná hvězda!
Čím ti mohu posloužit?
Když pro vás budu pracovat, odpustíte tatínkovi ten dluh?
Zajisté, můj milý chlapče.
A budete mu posílat můj podíl?
Zaručuji naprostý přehled o financích.
Fifty fifty, přesně napůl.
Všichni vstávat!
Odjíždíme!
To je bolest.
Pinocchio, synku,
jen ti chci říct…
Pinocchio.
Cvrček.
Je pryč. Šel na pouť.
Pinocchio!
Běž…
Jak ho teď najdu?
Aha. Najednou ho chcete najít.
Po tom, co jste mu řekl. A nazval ho břemenem.
Břemenem?
Proč jste tak slepý?
Tak neskutečně slepý! Ten hoch vás má rád.
Má se ještě co učit, ale má vás rád takového, jaký jste.
Zabilo by vás mít ho taky rád?
Začněte se chovat jako otec.
Skutečný otec!
Ne jako starý tvrdohlavý kozel, který jen oplakává svoje ztráty.
„Já, chudáček já.“
A který nevidí lásku, kterou skutečně má!
Možná jsem jenom brouk, pane,
ale mohl bych vás učit, jak…
Hej!
Kam jdete?
Za svým synem!
Promiňte… Možná bychom měli…
Počkejte!
Ciao, papà!
- Mio papà! - Stůjte!
Přišel čas sbohem ti dát.
Odcházím v širý svět, lidem hrát.
Kdy se vrátím, jen Bůh ví.
Budu-li pryč po tak dlouhý čas,
v srdce vložím tvou tvář i hlas.
Ranních ptáků překrásný zpěv,
vzpomínek pár, každý povzdech.
Domova vůni, lásku tvou,
to vše, tatínku, vezu s sebou.
Sbohem, můj papá.
Ciao, papà!
Mio papà!
Jistě víš, že rád tě mám.
Odcházím v širý svět, lidem hrát,
však mi schází blízkost tvá.
Na cestě strávím předlouhý čas.
Kus světa zřím, pak se vrátím zas.
V smích proměním velbloudů pláč.
Ukážu všem, co jsem to zač.
Když slunce svit v déšť se změní,
jsem synem tvým od stvoření.
Sbohem, můj papá.
VÁLKU VYHRAJEME!
Na cestách jsem již předlouhý čas,
vzpomínky slábnou jak v očích jas.
Když přijde déšť, pak sevření
úsměv můj v slzy promění.
Navždy tu jsi a já jsem tvůj,
s tebou chci být, tatínku můj.
Sbohem, můj papá.
Bojuj za svou zem,
bojuj za mořem.
Až do konce v boji, sláva Itálii!
S vlajkou jak věž za vlast v boj běž.
Il Duce, il Duce! Boj udělá z nás sbor!
Ku horizontu jdem,
za svítání maršujem.
Jak orel odvážný, jsme svobodní a ctní.
Všichni spolu jdeme slavnou cestou k vítězství.
Stateční!
Odvážní!
Itálie, buď pyšná!
Jdem cestou vítězství!
NÁŠ VŮDCE MUSSOLINI
Děkujeme!
Viva Benito Mussolini, nostro duce!
Viva!
Už jen poslední zastávka.
Nezapomeňte poslat můj podíl domů tatínkovi.
Neopovážil bych se zapomenout.
Vidíš? Fifty fifty.
Minus výlohy, doprava, reklama.
Zítra jedeme do malého městečka u moře.
Do Katánie.
A tam budeme vystupovat pro Jeho Excelenci duceho.
Dolceho?
Ne, má nejzářivější hvězdo.
Našeho nebojácného vůdce, duceho Benita Mussoliniho!
Slyšel o našem vystoupení a přijde se na nás podívat.
Jsme si velmi blízcí.
Tady jsme spolu v Římě.
To je on, tam vzadu.
Budeme na tebe s tatínkem tuze pyšní.
Pyšní.
Promiňte, pane.
Katánie. Jezdíte tam?
Odvezete mě tam?
Prosím.
Je to hned za průlivem.
Tohle není moře.
Tohle je pohřebiště!
Bože můj.
Mořský ďas se vynoří z ledových hlubin,
aby se nabažil krve a oceli.
Bestie velká jako dvacet lodí,
hladová a vzteklá.
Ale prosím vás, to jsou dětské povídačky.
Kapitáne,
můj syn je na opačné straně zálivu.
Zítra má vystoupení.
Tohle je všechno, co mám.
Vezměte si to.
Chci se s ním ještě setkat.
Krok a otočka,
trochu života, krok a krok…
Můžu si na chvilku odpočinout?
Ne. Máš čím dál pomalejší tempo.
Na odpočinek zapomeň.
Pět minut, prosím.
Tři minuty.
Jsi v pořádku, Pinocchio? Máme o tebe strach.
Vypadáš úplně vyčerpaně.
Musíš si pořádně odpočinout.
A nějaké kalhoty a nové ucho by taky neuškodily.
Co kdybys zajel navštívit tatínka?
Tohle není místo pro tebe.
Nemůžu.
Musím pracovat a pracovat a posílat mu peníze.
No…
Pravda je taková,
že tě hrabě Volpe využívá.
Neposlal tvému otci ani vindru.
Cože?
Všechny peníze si nechává pro sebe.
Nezáleží mu na tobě.
Nejsi jeho oblíbenec.
Spazzatura je jeho oblíbenec.
Odjakživa byl. Je to génius.
Ne! Hrabě Volpe by mi nelhal.
Jsem jeho hvězda!
Všichni jenom žárlíte!
Myslíš, že ho najdeme, Sebastiane?
Mého Pinocchia?
Ano. Víte…
Táta říkal:
„Nebudem obchodovat s osudem.
Vždyť sen tvůj brzy se splní…“
Táta říkal…
Arrivederci!
„V srdci tvém se skrývá víra.
Naděj dál v sobě dmýchej…“
To jsem já!
- Hele, už jde! - To je on!
- To je Pinocchio! Pusťte mě za ním. - Děkuji, jste moc hodní.
Teď to nejde, promiňte.
Ty ničemný,
prašivý,
ztřeštěný opičáku!
Cos mu napovídal, hm?
Den před velkým vystoupením jsem mohl všechno ztratit!
Víš, kdo má přijít? Máš vůbec tušení?
Našel jsem tě v té kleci, zmáčeného deštěm.
Nechali tě tam napospas smrti.
Nikdo tě nechtěl a já tě zachránil.
Vysvobodil!
Měl jsem tě nechat umřít!
Hej! Přestaňte!
Neubližujte mu.
To se tě netýká, Pinocchio.
Ty jsi hvězda. Jdi si zkoušet kroky.
Trvám na tom!
Sám jste říkal, že jsem vaše hvězda,
a takovéhle zacházení nestrpím!
A prý tatínkovi neposíláte žádné peníze!
Možná se seberu a pojedu se ho zeptat.
Co vy na to?
Můžete pro dolceho vystupovat sám!
Myslím, že sis popletl náš vztah, můj hořlavý přítelíčku.
Já jsem loutkář
a ty jsi loutka.
Já jsem pán a ty jsi otrok!
A budeš dělat, co ti přikážu,
dokud tvoje dřevěné tělo neshnije
a nezatopím si s tebou v kamnech!
Možná nemáš nitky,
ale ovládám tě já.
Budeš mě poslouchat.
Kapiš?
Spazzaturo.
Syn pozná, že je otec naživu.
Půjde nás hledat, uvidíš.
Nemáš se čeho bát.
Vám se to lehko řekne.
Dneska bude večeře!
Takové štěstí!
Vaše Excelence.
Toto číslo jsem napsal výhradně pro vás.
Loutky mám rád.
Hej, Spazzaturo.
Myslím, že to vystoupení pro veledůležitého dolceho
by si zasloužilo pořádně vylepšit.
Mám pár bezva nápadů.
In bocca al lupo, moje loutko.
Potěš duceho a já tě zahrnu slávou.
Žádný strach. Na tohle představení nikdy nezapomene!
Bojuj za svou zem,
bojuj v zámoří.
Za dárek v kalhotách, poklad co nevoní.
S bobkem v ruce…
- Cože? - Bobkem, Vaše Excelence.
Il Duce, il Duce má prdy smradlavý.
Jí slizký soply svý a teď to každej ví.
S bobkem!
Jak pytel hovínek, duce velkolepý.
Prdí, smrdí, je jak záchod chodící.
Jsi jen hnůj!
My mladí!
Jez kaka, ty skrčku, mladí revoltují!
Tahle loutka se mi nelíbí.
Zastřelte ho!
A spalte to tu.
Ahoj. To jsem já.
Á, to je zase on.
Nemůžu umřít.
My víme.
Nemůžu umřít.
Nemůžu umřít!
Tamtěma dveřma.
Věřila bys tomu?
Unikl jsem válce, kulkám, ohni, přejeli mě!
Mohli mě tolikrát zabít!
Takové štěstí jako já nikdo jiný nemá.
Podle mě si spíš neseš hrozné břemeno.
Co? Břemeno?
To ne.
Takové ošklivé věci se malému klukovi neříkají.
Život může přinést velké utrpení.
A věčný život může přinést věčné utrpení.
Není to zas taková hrůza.
Vždycky sice skončím trochu potlučený,
ale hned jak se vrátím, půjdu domů za tatínkem.
Ale Pinocchio, co když už otce nikdy neuvidíš?
Jasně že uvidím.
Proč by ne?
Zatímco ty můžeš žít věčně,
tví přátelé a tví nejbližší ne.
Každý okamžik, co s nimi strávíš, může být poslední.
Nikdy nevíš, kolik času ti s někým zbývá,
dokud tě neopustí.
Cože? Já tomu nerozumím.
Vysvětlíš mi to?
Prosím. Ne!
Já to věděl! Oživl jsi.
Ahoj, Candlewicku.
Většina z nás může za vlast položit jen jediný život, ale tebe,
tebe nic nezastaví.
- Mě? - Ano.
Tebe!
Řiď se mými rozkazy, nauč se poslouchat
a budeš dokonalý voják.
Ale můj tatínek…
Vrátíš se domů jako hrdina.
Každý otec by byl pyšný.
Jsme tu.
Téda!
Co to je?
Elitní vojenský projekt pro výjimečnou vlasteneckou mládež.
- Co je elitní? - My.
Naučíme se být elitními vojáky.
Naučíme? Jako ve škole?
Číst, psát a dělat tu násoblilku?
S tebou je sranda.
Poslouchejte.
Máme v okolí hlášena nepřátelská letadla.
My ale budeme zítra pokračovat ve výcviku.
Bojí se někdo nepřítele?
Ne, pane!
Dobře.
Možná jste ještě chlapci, ale máte srdce mužů.
Zítra budete cvičit pro slávu Itálie!
Zítra na vás bude vaše vlast pyšná!
Pinocchio.
No?
Jak to můj táta myslel s těmi letadly?
Já nevím.
Doteď pořádně nechápu, co tu vůbec děláme.
Udělají tu z nás vojáky. Do války.
Ale můj tatínek říkal, že válka je špatná.
Protože je to zbabělec.
Zbabělec? Můj tatínek?
Bojí se přece války, ne?
Můj táta říká, že kdo se bojí zemřít za svou zemi, je slabý.
Zbabělec.
- A ty se bojíš? - Ani trochu.
Já taky ne. Ani můj tatínek.
- Já válku miluju. - Já víc!
Já ji miluju od rána do noci, každý den a bez přestání!
Já taky.
No, to se ještě uvidí, že jo?
Ukážu mu, že nejsem zbabělec.
Začne mě mít rád.
Víš, všichni otcové své syny milují, ale…
občas jsou otcové zoufalí,
jako všichni ostatní.
A říkají věci, které v tu chvíli zdánlivě myslí vážně,
ale časem si uvědomí, že je vůbec vážně nemysleli.
Někdy ti dokonce řeknou ošklivě, třeba břemeno nebo zbabělec,
ale uvnitř…
tě milují.
Bojíš se?
Smrti?
Já? Ne.
Už jsem párkrát umřel. Nebylo to tak hrozné.
Jsou tam králíci, co mastí karty.
A spousta písku.
Modrého písku.
Ty jsi divnej.
O nic divnější než ty, kamaráde!
Jsem rád, že tu jsi.
Já taky.
Tak jako v případě všech velkých říší
určí osud Itálie
síla její mládeže.
Dnes poprvé okusíte válku.
Vytvoříte dvě družstva.
Uprostřed bojiště stojí věž.
Družstvo, které jako první na věži vyvěsí svoji vlajku, vyhrává.
A pamatujte.
Ať je v druhém družstvu kdokoli,
je to váš nepřítel.
Ať zvítězí ten nejlepší
a přinese slávu svému družstvu a čest nám všem.
Pušky jsou nabité barvou,
granáty konfetami.
Označkujte své oběti, hoši.
Za Itálii!
Hej!
Pozor!
Počkejte!
Pojďte, hoši! Jdeme!
- Běžte! - Vpřed!
Pozor!
Pohněte! Za mnou!
Chytej.
Přišli jste oba. Proč?
Oba jsme vyhráli, otče!
Aha. Neříkej.
A jak jste na to přišli, smím-li se zeptat?
Byla to remíza.
Oba jsme tam vyšplhali rychle.
Dobrá tedy.
Candlewicku…
zastřel tu loutku.
Ale otče…
Tohle je opravdová zbraň.
Chop se své slávy, synu!
Zastřel tu loutku!
Zaujměte pozice po obvodu.
Braňte střed.
Za Itálii!
Útočí na nás!
Řekl jsem, abys tu loutku zastřelil!
Ne! To ti nedovolím!
Celý život se ti snažím zavděčit, otče.
Ale nejde to!
Měls pravdu.
Jsem hubený a slabý a křehký jako knot svíčky.
Věčně ustrašený.
Ale přes všechen ten strach ti dokážu říct ne.
To dokážu.
Nebojím se říct ne. A ty?
Ty odporný zbabělče!
Ano, jsi slabý!
Nejsi můj syn!
Candlewicku!
Loutko!
Vstávej.
Nastal čas na poslední lekci.
Teď poznáš, jaké to je, doopravdy sloužit vlasti!
Pinocchio!
Ahoj, můj malý rebele.
Konečně jsem tě našel.
O všechno jsem přišel.
Teď je řada na tobě.
Candlewicku!
Bonjour, mon étoile.
Ne! Kde je Candlewick?
Spazzaturo! Prosím, pomoz mi!
Nikoho kromě mě nemá, chudáček.
Už jsem mu odpustil.
Ale ty! Tys všechno zničil!
Pochodeň, Spazzaturo!
Spazzaturo!
Dej ji sem, ty prašivá opice!
Pusťte mě!
Copak pro tebe naše smlouva nic neznamená?
Já splním svůj úkol
a ty shoříš.
Hoř jasně!
Jako hvězda!
To pálí!
Víc než čokoláda!
Pomoc!
Prosím, pomoc!
Pomoc!
Jak jsi mi to mohl udělat?
A kvůli loutce?
Ty jedna zrůdo!
Už mě nikdy nezradíš!
Spazzaturo!
Spazzaturo,
uvidím ještě někdy tatínka?
Podívej! Ostrov!
Plav!
Tvou blízkost, radost, jásot, smích
já navždy v srdci mám.
Tatínku? Tatínku!
A sevřen ve tvém objetí
já lásku svou ti dám.
Ti dám…
Tatínku!
Ty žiješ!
Pinocchio!
Můj Pinocchio.
Láska bolí.
Budeš v pořádku, tatínku.
Až ti bude líp, pojedeme rovnou domů, ano?
Ne, Pinocchio.
Z téhle obludy už není úniku.
Na hladinu za sluncem vyplave
jen asi jednou za deset let.
Brzy se ponoří zpátky do hlubin nejtemnějšího,
nejchladnějšího oceánu, kde přebývá,
a nás vezme s sebou.
Panebože! Už to mám!
Pojďte za mnou!
Za tebou? Kam?
Nahoru na maják, za svobodou!
Nozdry! Můžeme jimi vylézt ven!
Tam se nedostaneme. Je to moc daleko.
Pinocchio nám pomůže.
Pinocchio, poslyš…
Co říkal, Pinocchio?
Nesnáším tě, tatínku!
Cože? Co to…
Tebe taky nesnáším, Spazzaturo!
A tebe taky, Sebastiane J. Cvrčku!
Aha, už chápu!
Tak pro jednou lži, chlapče!
To je ono! Lži!
Jmenuju se Panuccio!
Ještě, Pinocchio!
Miluju vůni cibule!
A miluju válku!
Chci tu zůstat uvězněný na věky věků!
To je ono!
Tak polezte! Pohyb!
Honem! Pojďte.
Co to…
Jen klid. Pomaličku.
Propána. To ne.
Jé, vydrž.
To je ono!
Nedívej se dolů, Pinocchio!
Dívej se na mě.
Dívej se na tatínka.
Bude kýchat, pospěš si!
Ne!
Mám tě, synku!
Drž se, hochu!
Pomoc!
A jé…
Ne! Pinocchio!
Tatínku!
Jde po nás! Rychle!
Zaber, Spazzaturo! Dokážeš to!
Jo! Přidej, Spazzaturo!
Držte se!
Ne! Teď ne!
Pošli mě rychle zpátky! Prosím!
Musím se vrátit a zachránit tatínka.
Pravidla znáš, Pinocchio.
Můžeš se vrátit, až se přesype všechen písek.
Nemám čas! On umírá!
Pravidla jsou pravidla.
A pokud je porušíme,
bude to mít vážné následky.
Kdyby ses vrátil hned teď, takto brzy,
stal by ses smrtelným.
Možná zachráníš Geppetta,
ale ty zemřeš, Pinocchio,
a bude to tvůj poslední život.
To je mi fuk!
Pošli mě zpátky!
Dělej!
Já ne, dřevěný chlapečku.
Poruš pravidla. Jen do toho.
Pokud jsi si jistý.
Vrať se za svým otcem, chlapče.
Využij svou příležitost.
Dokázali jsme to!
To není možné!
Pinocchio.
Můj chlapče.
Prober se, Pinocchio.
Jako minule.
Vstávej.
Jsi v pořádku. Nic…
Jsi tady.
Můj drahý synku.
Copak mě nevidíš?
Jsi naživu.
Jsi volný. Já…
Já tě potřebuju.
Synku.
Mistře Geppetto.
Chtěla jsem ti jen přinést radost.
A povedlo se.
Přinesla jsi mi radost.
Tak strašnou, strašnou radost.
Prosím, přiveď mi ho zpátky.
Aby tě zachránil, stal se skutečným chlapcem.
A skuteční chlapci se nevracejí.
To já vím.
Já vím! Ale…
To není fér!
Co světu dáš, to se ti vrátí. Pamatujete?
A tenhle hoch
mu dal všechno, co mohl!
Řekla jste, že když splním svou povinnost a povedu Pinocchia k dobrotě
a budu na něj dohlížet, splníte mi jedno přání.
Ano.
A splnil jsi ten úkol?
No dobře! Fajn!
Možná se to tak úplně nepovedlo. Možná jsem to trochu pokazil, možná hodně.
Ale dělal jsem, co jsem mohl,
a víc přeci udělat nejde.
To mě naučil Pinocchio.
Teda já to naučil jeho a pak zase on mě.
A víte proč? Protože…
protože byl dobrý.
Dobrá, šlechetný cvrčku.
Vybírej moudře.
No sakra práce.
Přeju si, aby zase žil!
Dobrá tedy.
Dřevěný chlapečku z borovice,
nechť procitneš za úsvitu
a kráčíš po tomto světě.
Buď mu synem.
Naplň jeho dny světlem…
aby se už nikdy necítil sám.
Pinocchio.
Mé dítě.
Dělal jsem z tebe někoho, kým jsi nebyl.
Tak…
nebuď Carlo ani nikdo jiný.
Buď přesně takový, jaký jsi.
Mám…
Mám tě rád.
Takového, jaký jsi.
Tak budu Pinocchio.
A ty budeš můj tatínek.
Může být?
To tedy může.
Život je překrásný dar.
A tak jsme žili své životy.
Šachmat.
Lesní vílu už jsme nikdy neviděli.
Geppetto zestárl.
Pinocchio ne.
A jednoho dne Geppetto zemřel.
Jednoho zimního rána mě Pinocchio našel u okna.
Už jsem se nehýbal.
Dal mě do krabičky od zápalek
a pořád mě nosí u sebe.
Ve svém srdci.
HVĚZDA JEVIŠTĚ
Vydal se do světa.
A věřím, že mu svět projevil lásku.
Už dlouho jsem o něm neslyšel.
Zemře jednoho dne?
Myslím, že ano. A to z něj možná učiní skutečného chlapce.
Co se má stát, stane se.
A pak jsme pryč.
PINOCCHIO GUILLERMA DEL TORA
Budeš pořád žvanit, nebo budeš hrát?
Dovolíš?
Vyprávím tu o svém životě!
Byl to dobrej život.
Jo, jakž takž.
Jedem, hoši.
Táta říkal:
Nebudem obchodovat s osudem.
Vždyť sen tvůj brzy se splní.
Smutek, nářky stranou dej.
V srdci tvém se skrývá víra.
Naděj dál v sobě dmýchej,
už vidím, jak svítá.
Život svůj rád měj
a stále se směj.
I když hvězdy padají,
noc v den nezmění.
Svůj život měj rád,
žij, jak žít se má.
Když stíny tě stahují,
s důvtipem se snaž a světlem je smaž.
Život totiž humor mívá dosti zvrácený.
Když už v dáli zříš světlo, vše je naruby, milý příteli.
Svůj život měj rád,
snaž se za něj rvát.
A i když se ti nedaří,
naděj dál v sobě dmýchej,
už svítá!
Píseň krajinou nese se.
Podstatné vše k vám donese.
Paprsek světla, hejna vrabců
následuj s vášní nenechavců.
Naděj dál v sobě dmýchej, vždyť svítá.
Už svítá.
Život svůj rád měj
a stále se směj.
Jen zpívat nech srdce svý
o noci letní.
Svůj život měj rád,
žij, jak žít se má.
Když tóny se rozezní,
koukej rychle vstát, parket rozhýbat.
Svůj život měj rád,
snaž se za něj rvát.
A i když se ti nedaří,
naděj dál v sobě dmýchej,
už svítá.
Akvarely v máji
barví svět v krásný ráj.
Vem štětec a hle máš řeku.
Drnkání mandolíny
vydává letmý vzdech.
Krásy lidského bytí tě svádí.
Život svůj rád měj
a stále se směj.
Jen zpívat nech srdce svý
o noci letní.
Svůj život měj rád,
žij, jak žít se má.
Zvony ve větru cinkají
jak halasný smích v loutkách dřevěných.
Život zkrátka humor mívá dosti zvrácený.
Když už v dáli zříš světlo, vše je naruby, milý příteli.
Svůj život máš rád,
musíš se mu smát.
A jen ať celý svět to ví.
Naděj dál v sobě dmýchej…
Naděj dál v sobě…
Naděj dál v sobě dmýchej,
už svítá!
Překlad titulků: Michal Herman
MÉMU OTCI A MATCE