Downloaded from YTS.MX
Mina damer och herrar, välkomna upp på scenen –
Official YIFY movies site: YTS.MX
mr Jack Whitehall!
Tar vi ett glas ikväll, London?
Ni super till det!
Jag dricker faktiskt vatten ikväll. Jag vill inte börja…
Jag vill inte börja med att vara trist, men det hände en grej nyligen.
Jag vill inte säga intervention. Det är ett starkt ord. Nej…
Några vänner tog mig åt sidan. De tycker att jag dricker för mycket.
Jag tänkte: "Fan, jag måste göra nåt åt det."
Och jag kan stolt meddela att i förra veckan var det ett halvår sen
sist jag såg dem.
Tolv steg från de nollorna!
Jag läste nyligen en artikel…
Varför säger jag artikel? Jag såg en tiktok.
Och enligt den är det faktiskt hälsosamt att dricka rödvin.
Så… Ja.
Det var definitivt en alkoholist och inte en läkare som tjoade där!
Man vet att man dricker för mycket
när man vet nåt hälsosamt om sin favoritalkohol.
Genom åren har jag nog hittat nåt för all alkohol.
Ska vi testa det?
Säg er favoritalkohol så ska jag försöka hitta hälsofördelar.
Okej, vodka i små mängder kan sänka kolesterolet.
Vitt vin innehåller ellagsyra. Bra för blodcirkulationen.
Jägerbomb!
En jägerbomb gör att man blir en mer uppmärksam förare på natten.
En till.
Stella? "Stella, för fan!"
I sitt nätlinne…
Jag ska gå igenom all öl. Jag hörde nån ropa Guinness.
Stella innehåller riboflavin. Bra för bildandet av röda blodkroppar.
Du sa Guinness. Det är en stout. Innehåller järn – bra för immunförsvaret.
Och hantverks-ipor avslöjar vem av ens vänner som är dryg.
Sånt är trendigt nu.
Man ser massor av alkoholfri sprit. Det har gått för långt.
Häromdagen såg jag nån som sålde en flaska alkoholfri sambuca.
Vem fan köper alkoholfri sambuca?
Senaste nytt –
ingen i hela världshistorien har nånsin beställt in sambuca
när de inte har varit aspackade.
Ingen dricker sambuca för den ljuvliga smaken.
Det är ingen dryck. Det är ett nederlag.
Det är den vidrigaste spriten som finns. Det smakar som Bertie Bassetts pung.
Det är så vidrigt att det bara serveras brinnande.
Det finns ingen annan alkohol som man gör så med.
"Sommelieren, kan jag få en Cabernet Sauvignon från 1986, tack?
Nej, ingen karaff. Bara ställ upp den, släng i några kaffebönor och tänd på."
Sambuca är så äckligt att man kan ha en utekväll
där man blir så packad att det slutar med att man slåss med en svängdörr,
blir utslängd från en nattklubb för att ha skitit i en handväska,
sen runkar man av en hemlös bakom en soptunna.
Du skulle ändå vakna nästa morgon och det du ångrar mest
är att du drack sambuca.
Det är sjukt. Vi har alkoholfri sprit nu. Vi har Beyond Meat. E-cigaretter.
De tar bort våra laster.
Jag ringde min langare. Han erbjöd mig Man-kan-tro-att-det-är-kokain!
Nu när jag blir äldre försöker jag ifrågasätta min relation till alkohol.
Jag dricker nog för att få stöd, för jag lider faktiskt av social ångest.
Det förvånar folk, för jag jobbar ju med det här.
Men det är därför jag älskar whisky. Det är min grej,
för whiskyn förhöjer min inre monolog. Den där lilla rösten man har i huvudet.
Om jag kliver in i ett rum nykter är den där rösten som en korsning mellan
min pappa och Severus Snape.
Om jag är nykter säger den:
"Ingen här inne gillar dig.
Se vad besvikna de är när du inte har med dig din pappa.
De här snåljåparna vet nog knappt vem du är
nu när Netflix har blivit striktare med lönsenordsdelning.
Alla tittar på din löjliga nya frisyr. Du trodde att med längre hår
skulle du se ut som Kit Harington. i Game of Thrones.
Men du ser bara ut som en budgetvariant av Richard Hammond."
Ni skrattar alldeles för mycket åt det.
Om jag tar en whisky
är det som att den där rösten förvandlas till en skotsk påhejare.
En whisky och den bara: "Jajamän, Jackie! Visst fan kan du dansa breakdance!
Jag skiter i om det är din mormors begravning!"
Sån blir jag efter en skotsk whisky. Efter en japansk whisky låter det så här…
Jag hoppar nog över den.
Jag skyller förstås mina sociala brister på min uppväxt.
Som många av er vet gick jag på internat
eftersom mina föräldrar hade pengar, men saknade känslor.
Ja, jag är privilegierad.
Jag vet att en sån skola ger en hjälp på traven i livet.
Om ni behövde bevis på att konstsektorn är full av snobbar –
se bara på min skola. Varenda jävel gick där.
Emma Watson gick där. Robert Pattinson gick där.
Ja, jag gick på Hogwarts.
Tom Hiddleston gick också där.
Det betyder att när det skrivs om den här skolan
i tidningar, tidskrifter och artiklar, då nämner man alltid deras namn.
Jag syns inte till nånstans.
Det är som om jag är skolans smutsiga hemlighet.
Sopad under mattan.
Jag har ett skört ego, så jag var tvungen att kolla skolans hemsida
för att se om jag listades som en känd elev.
Jag är med, men man måste scrolla ner i en halvtimme.
Jag är allra längst ner. Vad fan är det här?
JACK WHITEHALL, KOMIKER
Jag är under en roddare! En jävla roddare!
Ja, han vann guld, men han satt i en båt med åtta stycken andra.
En åttondels guldmedalj? Jag har stått på O2 Arena, bitch!
Det lustiga är att det är mycket lättare att få medhåll
när jag utelämnar att han var en paralympier.
Nej, för sent! Ni har skrattat åt det nu.
Inte schyst. Skäms på er, London. Skrattar åt den enarmade roddaren.
Inte snällt.
Jag hittade på det sista. Han är inte enarmad. Det stämmer inte.
Det skulle inte funka med en enarmad roddare.
Båten skulle åka runt i en cirkel… Lägg av.
Jag hade en poäng med det här.
Jag pratar ofta om det här – den här skymfen mot mitt sköra ego.
Jag har klagat över att min skola inte är stolt över mig
i podcaster, radiointervjuer och på tv. Jag har talat om det för hela världen.
Sensmoralen är följande – var väldigt försiktig med vad du önskar.
För sex månader sen var det skriverier om min skola.
Det handlade om en lärare som hade gripits
för att man hade hittat oanständiga bilder på hans dator.
Tidningsrubriken:
"Pervers lärare gripen på Jack Whitehalls före detta skola."
Var är Emma Watson nu?
Han var inte ens lärare när jag gick där. De hade en bild på mig i artikeln.
Scrolla ner, och där står Professor Peddo.
Jag flinar jämte honom som om jag var hans musa.
Vad fan är det där?
Och använd inte den där bilden.
Det är det värsta fotot som nånsin tagits av mig.
Fotot är så fult att om de hade hittat det på hans dator
så hade han nog kommit undan.
Och det var nödvändigt att göra det ännu värre i bildtexten.
De tyckte att man behövde förtydliga att av de här två bilderna
så är det pedofilen till vänster.
PEDOFILEN, TILL VÄNSTER, VAR LÄRARE PÅ PRIVATSKOLAN
Upprörande.
Den märkligaste reaktionen på det här var helt klart min mammas.
Jag träffade henne en vecka efter att artikeln publicerats.
Hon var hemma i köket och stod där och log belåtet.
Hon sa: "Jag såg dig i tidningen."
"Läste du artikeln?"
"All publicitet är bra publicitet."
"Inte i det här sammanhanget.
Och bara för att förtydliga – han tafsade inte på mig."
Vet ni vad hon sa?
"Ta inte illa upp, älskling. Du var nog inte hans typ."
Va?
Jag fick en sista spark i skrevet när jag läste brödtexten.
Jag har med mig den. Jag har kommit över det.
Jag ville bara dela det här.
Den satt på mammas kylskåp. Jag ska läsa upp det här för er.
Jag har redan problem med min plats på den här skolan.
Lyssna på det här och se varför jag blev irriterad.
Jag var inte den enda före detta eleven som de nämnde i artikeln.
Lyssna nu, för det är subtilt. Redo?
"Brottmålsförfarande har inletts mot David Chambers,
en lärare på en av Storbritanniens mest exklusiva privatskolor.
Före detta elever är bland andra Jack Whitehall
och Ghislaine Maxwell."
Vi kommer inte som ett par!
Vad i hela friden tänkte den här journalisten?
"Jag ska skriva en artikel om en pedofillärare idag.
Vilka ska vi namnge? Vad sägs om en människosmugglare
och han i Clifford den stora röda hunden?"
Ha inte de bilderna jämte varandra i en artikel.
Det ser ut som att jag leder ut Clifford från rättssalen efter att han har vittnat.
Stygg hund.
Nu känns det som att vi känner varandra.
Ni är nog redo för det slagkraftiga materialet nu.
Nu tänker jag vara allvarlig. Är det bara jag…
Är det bara jag, eller har de där
"jag-är-ingen-robot"-testen blivit svårare?
Det här är inte det allvarliga, det är bara en grej jag måste få ut.
Vad i helvete håller de på med?
Jag har hittat cyklar undangömda på takräcken.
Bilar parkerade bakom murar.
Häromdagen, och jag skojar inte, letade jag efter båtar…
En av dem var i ett jävla träd.
Har nån annan också känt när man gör de där testen…
Man sitter ensam framför datorn och man har gjort fel så många gånger
att man stannar upp och tänker: "Fan.
Jag kanske är en robot?
Det kanske är så här robotar inser att de är robotar.
För de kan inte räkna ut
om ett trafikljus består av lådan med lampor
eller själva stolpen också.
Jag har en existentiell kris här!
Jag har missat tio trafikljus i rad. Jag är antingen en robot eller cyklist."
Jag blir så uttråkad av cybersäkerhet.
Jag jävlas med banken nu när de går igenom säkerhetsprocessen.
"Jag ska ställa några säkerhetsfrågor. Vad är din mors flicknamn?"
"Också Whitehall. Vi vill hålla blodslinjen ren."
Eller min favorit: "Var träffade du din maka?"
Och min bank måste acceptera svaret: "Precis nu, sötnos."
Min tjej blev irriterad på mig
för hon såg att jag har hennes nummer sparat under hela hennes namn.
Hon bara: "Vi har varit ihop i tre år och du skriver hela mitt namn?
Jag är din flickvän, inte en affärspartner.
Jag borde ha ett gulligt smeknamn."
Jag bara: "Okej, visst."
Jag har ändrat det. Nu har hon ett gulligt smeknamn.
Ska jag säga vad det är? Det är lite fånigt. Döm mig inte, okej?
Nu heter hon: "Engångsligget som aldrig gick."
Jag får lov att dra det skämtet,
för det namnet jag var sparad som var hundra gånger värre.
Vi hade varit ihop i sex månader
och jag såg, i min flickväns mobil, att mitt nummer var sparat som: "Jack",
och inom parentes: "London". Vad fan?
"Jag känner många som heter Jack." "Hur många då?"
Hon är den teknikkunniga. Hon har en app för allt.
Hon har Flo-appen. Känner ni till Flo-appen?
Systrar!
Vad var det där?
Flo-appen är verkligen en smart grej.
Men den har ett fel. Det finns ingen funktion
som synkar den med ens partners mobil.
Hon vet vad jag ska säga. Det skulle fan förändra allt.
Jag säger inte att jag behöver veta precis alla detaljer.
Men vore det inte fantastiskt
om Flo-appen kunde skicka en notis till min mobil
som sa vilka tre dagar i månaden som jag borde hålla jävligt tyst?
Hon förvarnade mig. När vi började dejta sa hon:
"Jag måste förvarna dig om att jag har hemsk PMS.
Det är riktigt illa. Fem eller sex gånger i månaden."
Jag är ingen läkare, men det där är nog nåt annat.
Det var faktiskt nåt annat. Hon hade odiagnostiserad diabetes.
Det var orsaken till det här. Har vi några diabetiker här?
Vifta med era insulinpennor som om ni inte bryr er!
Gör inte det! Det är viktiga grejer.
Så hon är diabetiker och konstigt nog,
kvällen då jag var värd för BRIT Awards här på O2 – det var då hon fick det.
Inte fick det.
Hon fick det inte. Det är inte smittsamt.
Biten av en annan diabetiker som misstog henne för en stor gelégodis.
Samma kväll fick vi reda på att hon hade diabetes
för hon drabbades av högt blodsocker och svimmade.
Hon svimmade halvvägs genom Harry Styles framträdande.
Ja, jag vet. Timingen är lite väl slumpartad.
Det var en del som höjde på ögonbrynen, inte minst jag.
En sjukvårdare försöker återuppliva henne.
"Herregud, hennes blodsockernivåer är farligt höga."
"Är vi säkra på att hon inte har ett 'Watermelon Sugar'-rus?"
Ärligt talat hade jag själv många av symptomen för högt blodsocker
när jag såg Harry Styles uppträda.
Yrsel, andnöd. Erek… Inte erektion, det är inte en grej.
Det slutade med att hon hamnade i en ambulans
och vi fick åka till akuten.
Det är en helt annan sorts efterfest än vad jag är van vid.
Året innan hängde jag med Stormzy och Rag'n'Bone Man.
Kul att se dig igen, förresten.
Du ignorerade mig innan. Det var toppen. Hur som helst…
Så året innan var jag på efterfest med dem.
Nu var jag på ett sjukhus och min flickvän låg i en säng
med slangar i armarna och jag satt i väntrummet
och var rädd att jag aldrig skulle få se mitt livs kärlek igen.
Tack. Då visste vi inte när Harry skulle komma tillbaka.
Diabetesdiagnosen kom som en chock. Hon ser inte ut som en diabetiker.
För att ni ska kunna föreställa er henne ska jag motvilligt ge er lite information.
Innan hon dejtade mig,
sågs hon med en skådespelare, rätt gammal. Ni har nog sett honom i ett och annat.
Lite av en trädkramare. Leonardo DiCaprio.
Ja. Leonardo Di-jävla-Caprio.
Kul att följa upp det. Vet ni hur deppigt det är?
Att veta att din flickvän bara är med dig för att hon fyllde 26.
"Bort med dig." "Här är en Jack som aldrig släpper mig."
Det är även deppigt för nu kan jag inte se hans filmer längre.
Jag älskade hans filmer. Nu tänker jag bara på de två tillsammans.
Ja. The Departed, Gangs of New York.
Vem försöker jag lura? Jag kan aldrig se Titanic igen.
I slutet så hejar jag på isberget. "Kom igen, Rose! Dränk honom!"
Jag vet att det är värre för henne.
Hon har fått byta vargen på Wall Street mot labradoodeln i London.
Hon har hanterat diagnosen bra. Hon har försökt äga den.
Hon pratar om det och försöker öka medvetenheten.
Hon lägger upp videor på Instagram, vilket är toppen.
Hon gjorde bara bort sig en gång. Och det rejält.
Hon gjorde en video om insulininjektioner. På Instagram, offentligt,
som slutade med att min flickvän använde frasen:
"Det är bara ett litet stick.
Jag är så van vid det nu att det knappt känns när det händer."
Jag vet att det var så hon sa,
för det tio sekunders-klippet hamnade i alla mina gruppchattar.
Inklusive familjens WhatsApp-grupp.
Det var så jag upptäckte att pappa kan använda både förstoringsglaset
och aubergine-emojin.
PAPPA DET ÄRVDE DU INTE AV MIG
Jävligt kul.
Det är där diabetes verkligen påverkar ens förhållande.
Insulinproduktionen är för låg, så man måste hålla koll på blodsockret.
Och vid hård ansträngning kan nivåerna bli för låga.
I det verkliga livet
betyder det att jag kan se exakt hur bra jag har varit i sängen
när jag ser vad min tjej äter efteråt.
Om jag vänder mig om efter sexakten och hon trycker i sig en hel Toblerone
då känner jag: "Bra jobbat, Jack. Snyggt."
Om jag ser att hon bara tar en godis då tänker jag:
"Ansträng dig mer nästa gång."
Hon får stå ut med så mycket.
Jag frågade henne: "Vi har dejtat i tre år.
Säg nu ärligt, när vi började dejta –
såg du några varningstecken?"
Hon sa: "Ärligt talat såg jag inga varningstecken."
Jag bara: "Gud, vad gulligt."
Hon sa: "Jag såg rätt många regnbågsflaggor."
Jag bara: "Herregud."
Jag spillde nästan ut min mimosa. Jag kunde inte tro det.
"Du har förstört den här söndagsbrunchen."
Det är faktiskt många som tror det.
När jag bodde i USA var det så många amerikaner som sa:
"Vi kunde inte komma fram till om du var britt eller gay."
Jag vet. Bara för att jag sträcker ut lillfingret
när jag suger kuk?
Jag har även insett att vi har helt olika smak.
Det är inget dåligt med det. Vissa tycker att sann kärlek är
när man älskar samma saker och avslutar varandras meningar.
I helvete heller.
Sann kärlek är när man älskar dem trots att man avskyr allt de brinner för.
Vi kan inte enas om nåt. En komiker, tv-program… Herregud.
Min flickvän älskar programmet där folk med inlärningssvårigheter dejtar.
Love Island.
Hon gillar andra program. Andra kvinnor gillar också sånt.
Hon tittar på dem sent på kvällen.
Om vi ligger i sängen och myser lite, skedar lite…
"Vad ska vi titta på när vi somnar i varandras armar?
Vad sägs om det här? The Connecticut Cannibal."
Vad är det med er tjejer och true crime precis innan ni går och lägger er?
Och att sen ha fräckheten att vakna nästa morgon och säga:
"Herregud, vilka hemska mardrömmar jag hade i natt."
Jag undrar varför!
Du somnade till en dokumentär om en seriemördare
som ger sig på kvinnor med diabetes.
En annan sak jag inte står ut med är alla frågorna.
Jag har aldrig varit med om nåt liknande.
Det finns 110-åriga kvinnor med svår kognitiv nedsättning
som skulle ställa mindre frågor än min flickvän när vi tittar på tv.
Hon behöver ett "i föregående avsnitt" i början av varje scen.
Hon bara: "Vem är han? Förlåt, vad hette han nu igen?
Är han god eller ond? Varför sa han det till honom?"
"Vi kan väl lyssna så kanske vi får reda på det?
Det är så en scen funkar!
I början kommer vi inte att förstå allt. Och i slutet kommer vi att veta nya saker.
Det är så historieberättande funkar.
Men vi kommer inte att få reda på nåt om vi pratar hela tiden.
Så vad sägs om att vi från och med nu ställer våra frågor tyst i huvudet?"
"Herregud, du är så passivt aggressiv.
Jag försökte bara förstå! Om du inte vill att jag gör det
sitter jag väl bara här och är helt förvirrad."
Sen följer tio sekunder av andrum, tio sekunder av tystnad.
"Vi kanske äntligen har kommit nån vart."
Sen börjar nästa scen, och då börjar det om igen.
"Vem är hon? Vad heter hon nu igen? Är hon god eller ond?"
Hon är huvudpersonen, och hon heter Greta Gris!
Jag borde inte hänga ut henne. Jag borde försvara henne.
Det är min plikt som hennes man. Det är det enda jag har svårt för.
När jag måste vara alfahanen.
Fan ta dig. Vad var det?
Bara en kvinna som gapskrattar åt blotta tanken på mig som alfahane.
Jag kan vara det. Den här posen hjälper mig inte just nu.
Jag ser ut som en skadad duva.
Nej. Men jag har väldigt höga krav på mig,
för killen som hon träffade innan mig var en riktig karlakarl.
Han var från norra England. Han drack öl. Han spelade rugby.
Han brukade hamna i slagsmål. Ja. Ofta å hennes vägnar.
Om nån var respektlös mot henne slog han ner dem.
Och jag sa: "Nu dejtar du mig, om nån är respektlös mot dig
får du lära dig att ta smällen."
Jag är gjord av annat virke.
Men om tittar snett på henne förväntas jag ställa till med ett spektakel.
Vilket… Ja, det är inte min grej, som ni kanske har gissat,
med tanke på att jag använder ord som "spektakel".
Men jag är även en fegis, okej?
Och som fegis kan jag bryta ner respektlöshet väldigt effektivt.
Hon har svårt med det.
Det hände en grej. Jag uppträdde i Austin, Texas,
och efter showen gick vi ut till en nattklubb.
Vi står i kön till nattklubben. Längst fram i kön finns en dörrvakt.
Han var hur stor som helst, som en skotsk köttko i kostym.
Han var lite oförskämd mot min tjej, men han är ju dörrvakt.
Han är inte anställd för sin hjärtlighet.
Hon var på mig direkt.
"Hörde du? Han behandlade mig respektlöst. Han har varit respektlös mot din tjej.
Tänker du låta honom vara respektlös mot din tjej?
Ska du bara stå där och inte göra nånting åt det?"
"Japp.
Har du sett huvudet på den jäveln?
Jag kan inte tillfoga den här mannen nån skada.
Möjligtvis skulle jag kunna såra hans känslor.
Men det är det enda jag har. Jag är bara en ödmjuk ordsmed, Roxy.
Även om jag är starkt övertygad om att 'Pennan är mäktigare än svärdet',
är vi Amerika just nu och de här jävlarna har vapen."
Det är sant.
Hon tog det inte bra. "Jag fattar inte att du lät honom vanära mig."
Det var ordet hon använde "vanära".
"Ja, för att vi var i en nattklubbskö, inte i medeltida Frankrike."
Det kanske är det jag måste göra.
Nästa gång en dörrvakt "vanärar" henne måste jag köra kostymdrama fullt ut.
Nästa gång en dörrvakt är oförskämd
ska jag stega längst fram i Wheterspoon's-kön.
Jag ska slita av mig en strumpa, slå till honom i ansiktet…
"Jag kräver upprättelse!
Du har befläckat denna fina, unga jungfrus heder.
Idag är dagen då du tvingas tugga i dig ditt hätska förtal,
din proteinslukande, korvfingrade skithög!
Jag kallar dig omedelbart till parkeringen för handgemäng!
Det är dags att träffa kvällens danspartner,
Lord Vänsterkrok och Lady Stjärnsmäll.
Jag flyger som en fjäril och sticker som ett bi.
Och jag har höfter som Shakira, för jag är ofta på after-ski."
Det här är mitt problem. Jag är inte våldsam,
men efter några glas så älskar jag att hamna i trubbel.
En annan sak… Jag är inte stolt över det. Det hände när jag var ung och dum.
Jag var på Ibiza, partyön, och festade på en av klubbarna.
En och annan dryck hade konsumerats. Och kanske lite annat också.
Jag var på Ibiza, min käke var på fastlandet.
I det här tillståndet hetsade en av mina vänner mig
att knyta upp en främmande mans hårknut.
Jag bara: "Herregud, det där är en jättebra idé.
Jag ska vara som en hämnare som gör världen till en bättre plats.
Fjantarna försvinner, en hårknut i taget."
Jag hittade mitt offer. Han var en riktig snubbe.
Han hade tatueringar på armarna. Tajta jeans. En magväska över bröstet.
Knuten fladdrade runt som bara den.
Han såg ut som en My Little Pony på anabola.
"För helvete."
Jag förföljde mitt byte.
"Jag kan nog ta ner knuten utan att han märker det."
Spoilervarning, det går inte.
Jag smyger upp.
Min hand hovrar berusat ovanför hans huvud som en sån klo på ett tivoli.
I det ögonblicket nyktrade jag till ganska fort.
Jag fick tag på knuten utan att han märkte det.
När jag löste upp den fattade han vad som hände.
Han vänder sig om, ursinnig. Håret faller ner i ögonen på honom.
Han sa: "Varför i helvete gjorde du så?" Jag sa: "För att du är värd det."
Jag sa det definitivt på det sättet.
Det var hög musik på klubben, så det han hörde var kanske:
"Förlåt. Här är din snodd."
Jag har nog sabbat mitt hår för resten av inspelningen.
Herregud, nej. Är det bättre så?
Var var jag? Ja. Att vara fånig. Dåraktigt beteende.
Varför håller jag egentligen på och berättar sånt?
Så ska inte en man som vacklar vid medelålderns brant bete sig.
Det är nog sista gången jag kommer undan med sånt.
Att snacka om lama fylleupptåg. För, som många av er vet,
är jag på väg att nå den högsta nivån av vuxenhet, för min flickvän är gravid.
Det är inte mitt.
Det här är en fin bild.
Ja. Tack. Det är gulligt. Bara en liten bild vi tog hemma. Ni vet?
Till vår familj och våra vänner på tidningen Hello!
Hon ville använda den här bilden.
Den här var en mer korrekt reflektion av mitt sinnestillstånd.
Ni skulle också se ut så om ni hade sett det jag såg.
Ser ni inte likheten? Seriöst?
Det är min unge. Det är verkligheten. Och det… Det händer.
Det är galet, för man har ingen prövotid. Det finns ingen ångerrätt.
Tappar man den i badet kan man inte lägga den i ris
och hålla tummarna.
Jag försökte höra mig för innan jag tog det här stora beslutet.
Man kan inte fråga andra föräldrar.
För frågar du föräldrar om barn finns det inget mellanting.
Vi har de som pratar om det med vansinnig entusiasm.
Förlossningsmiraklet, som om det bara är de som har gjort det.
"Du måste skaffa ett. Det kommer att förändra ditt liv."
Som såna med luftfritöser. Det är bara lite: "Okej".
Sen har vi de föräldrarna som är som veteraner från Vietnamkriget.
Tom blick. Täckta av barnspyor. "Gör det inte! Du var inte där!"
Jag träffade en sån veteran, full på ett bröllop.
Hon började genast komma med en massa oombedda livsråd.
Hon bara: "Jag ska berätta för dig vad du måste göra medan du kan.
Du måste leva livet, för jag ska berätta för dig
vad som kommer att hända.
Du kommer att gifta dig, sen skaffar du barn
och ditt liv kommer att vara över."
"Okej, mamma. Härligt snack.
Du vet väl att du dricker alkoholfri sambuca?"
Jag lyckades göra vad många män gör i den här situationen.
Jag sköt upp det. Jag skaffade hund först. Det gör många killar.
Vi hade faktiskt varit med om nåt tragiskt.
Det kändes som att man antingen fick gå i terapi eller skaffa hund.
"Terapi. Prata med en främling i en timme om mina känslor?
Vilken ras ska vi ha?"
Hon ville ha en hund som känslomässigt stöd.
Jag ville ha en vakthund. Jag ville ha en riktig best.
Den sortens hund som ett Millwall-fan har tatuerat in på armen.
En hund som får folk att flytta sig och visa respekt
när man går gatan fram på väg mot puben för att dra några bärs med polarna. Ja.
Vi kompromissade och valde en toypudel.
Jag ville ha en best. Den här hör hemma i ett Kinderägg.
Den är motsatsen till en vakthund. Folk trakasserar mig.
Jag var på en pub i Walthamstow.
En snubbe i baren ser mig och hunden. "Du där, finns din hund i herrstorlek?"
Nu jävlar!
"Jag skulle inte döma en bok efter omslaget.
Tittar du snett på henne sliter hon halsen av dig.
Det är bäst för dig att hon inte kommer ut ur den här handväskan."
Vi skaffade en töntig ras så namnet får väga upp för det.
Vet ni vad hon ville kalla den? Min flickvän ville att pudeln skulle heta
Beyoncé.
Absolut inte. Inte en chans. Då satte jag ner foten.
Vi ska inte ha en hund som heter Beyoncé. Jag ropar inte det bland folk.
Kan ni föreställa er mig i en park, en liten toypudel som bjäbbar runt,
och jag som skriker: "Beyoncé! Hallå! Kom tillbaka till din pappa!"
Nej, jag är ledsen. Jag låter hellre hunden springa iväg.
Jag struntar i vad min flickvän säger. "Vad hände med hunden?"
"Om du gillar den – koppla den."
Hon säger att jag är hundens pappa. Det är jag inte. Jag är husse.
Här har vi vissa regler.
"Nej, du ska behandla hunden så som du behandlar vårt barn."
Jag googlade direkt. "Finns det internat för hundar?"
Hon säger att det är en räddningshund. Nej, jag betalade en kvinna på nätet.
Hon bara: "Men hunden räddade mig." Det är inte innebörden av ordet.
Den här uppfödaren… Hon såg att vi var lättlurade.
Det var en lockdownhund. Vet ni vad hon ville ha för den?
Femtusen pund.
Jag sa: "Kul att träffa en annan komiker."
Jag tänker absolut inte punga ut med det för en hund.
Jag kommer att pruta, var så säker på det.
Vi var tvungna att träffa hunden, men inte personligen,
för då håller man i den, luktar på den… Då är det kört. Då betalar du direkt.
Jag sa: "Vi gör det på Zoom." Ja. Håller lite avstånd.
Så vi ordnade ett möte så att Roxy kunde se hunden
och så att kvinnan kunde se att jag inte var dum i huvudet.
Och jag förberedde Roxy för mötet.
"När vi har mötet med den här bedragaren får du inte vara för på.
För då kommer du att försämra mitt förhandlingsläge.
Så vi måste ha pokerfejs. Lugna och samlade. Det är vårt motto."
Mötet börjar och uppfödaren lyfter upp valpen.
Valpen nyser. Min flickvän börjar gråta direkt.
"Herregud! Det är den sötaste varelsen jag nånsin sett! Jag är kär!
Herregud, Jack. Jag tar livet av mig om jag inte får henne!"
"Jättebra. Precis det vi sa.
Tack så mycket, Roxy, för att du drog av mig byxorna,
tog fram glidmedlet och lät den här kvinnan utnyttja mig."
Sextusen pund. Jag betalade sextusen för en skällande toalettborste.
Som dessutom är defekt. Ja, hunden är defekt.
Den är vacker, men defekt.
Uppfödaren lämnade av den efter en vecka. Hon stod utanför i sin nya Porsche. "Hej!"
"Dra åt helvete."
Jag får hunden. Den är defekt.
Den har underbett, andningsproblem och inte tillräckligt med bröstvårtor.
"Inte tillräckligt" får det att låta som att jag hoppades på ett visst antal.
Jag struntar i hur många den har, jag vet att den inte ska ha sju.
Det ska inte vara ett primtal. Det ska vara ett delbart antal.
"Roxy, fota djurets underrede. Skicka det till uppfödaren.
Jag vill kompenseras."
"Varför skulle vi få pengar för en bröstvårta?"
"Jag bryr mig inte. Hitta på nåt.
Säg att det var därför vi köpte hunden – för att mjölka den.
Vi försöker sluta med havremjölk och fick inte tillräckligt från hamstern.
Jag bryr mig inte!"
Den kan inte göra nåt heller. Den är helt vild.
För 6 000 förväntade jag mig att den skulle hjula och servera frukost.
Den kan inte sitta, apportera eller stanna.
Men den har ett eget Instagramkonto.
Det var viktigt att den blev en hundinfluencer.
Min flickvän sköter det här befängda kontot.
Hon lägger upp bilder som hunden. Hon skickar meddelanden.
Ibland är det gulligt, ibland inte.
Speciellt när tonen i meddelandena man får från sin egen hund är lite bitsk.
Så var det häromkvällen. Jag var på puben med mina kompisar.
Helt plötsligt får jag en massa dm från en arg pudel.
"Är det acceptabelt att gå ut utan att berätta när du kommer hem?"
"Jag vet inte. Inte mindre acceptabelt än att skita på mattan."
Jag sa till mina vänner: "Jag måste nog gå hem.
Jag har hamnat i onåd hos Beyoncé.
Jag känner mig som Jay-Z,
men jag har 99 problem och min bitch är verkligen ett av dem."
Jag fick ett snuskigt meddelande av hunden.
Av misstag, borde jag tillägga.
Jag hade lagt upp en bild på Instagram av mig själv utan tröja.
Min flickvän skulle skriva nåt sexigt. Tyvärr hade hon glömt att byta konto. Ja.
Jag öppnar Instagram,
och under bilden av mig utan tröja har min hund kommenterat:
"Jag vill sitta på ditt ansikte."
En del av mig tänkte: "Fan vad skönt att du har lärt dig sitta."
Men det här med att skaffa hunden först funkar.
Jag var aldrig nån hundmänniska. Nu älskar jag den.
"Fan. Om jag kan älska och ta hand om det här skällande, skitande
bröstvårtslösa fluffet kanske jag är redo för nästa steg."
Så vi bestämde oss för att försöka skaffa barn.
Det var ingen lätt resa. Det var en del hinder längs vägen.
Jag vill inte ge er en Instagram-filtrerad version av mitt liv.
Vi fick faktiskt ett missfall. Det är en hemsk sak att behöva gå igenom.
Jag tar upp det för att det är en märklig sorg som är höljd i dunkel.
Jag pratade inte om det. När jag väl var bekväm med att dela det
och insåg att andra också hade varit med om det var det en stor tröst.
Och min flickvän var så stark genom allt.
Jag är så imponerad av henne. Hon var så stark.
Hon var otrolig och det ändrade helt min inställning.
Jag gick från att vara rädd, förvirrad och kluven inför tanken på att skaffa barn
till att helt plötsligt vilja bli pappa mer än nåt annat.
Tack.
Jag kände mig skyldig för att det hade tagit så lång tid
att komma till en punkt där jag såg fram emot att stadga mig.
Jag drog ut på det.
Min tid som 20-åring var full av tafatta fadäser.
Jag jagade njutning.
Och när jag var 30 började jag bli lycklig.
Jag var angelägen om att sätta fart, speciellt för pappas skull.
Jag ville gärna skrida till verket så att jag kunde ge honom ett barnbarn,
utomäktenskapligt, bara för att jävlas.
Det är inte bara därför man ska skaffa barn,
men det är en bonus om man irriterar farsan.
Och ännu bättre – Roxy är från östra London.
Hur fantastiskt är inte det?
Michael Whitehall ska bli farfar till en Cockney-oäkting.
Vi fick födelsedatumet.
Vi gjorde det första ultraljudet och jag fick se bebisen.
Ögon och näsa. Hjärtslag. Den lilla silverskeden i munnen.
Jag frågade om datumet och sköterskan blev konstig.
"Så bebisen kan komma nån gång mellan 10 och 12 september."
"Det verkar som det är ett datum i mitten där som du inte vill säga."
Mitt barn är beräknat till 11 september.
Roxy var upprörd. Jag var mer pragmatisk.
Jag tror inte att det kommer att påverka våra liv.
Vi kan nog utesluta namnet Osama,
men det stod inte högt på listan.
"Det här är lille Osama bin Whitehall. Det är ett släktnamn."
Om ni inte vill veta av mig efter den kommentaren
vill ni inte höra vad min pappa sa.
Jag kom ut från ultraljudet. Roxy var fortfarande upprörd.
Jag ringde pappa och sa: "Jag har bra och dåliga nyheter.
Bebisen är frisk. Men förlossningen är beräknad till 11 september.
Han sa: "Jag antar att det kunde varit värre.
Det kunde varit tvillingar."
Nej.
"Nej, Michael, snälla. Jag tänker inte säga det där till Roxy.
Men jag kanske skriver ner det för en framtida Netflix-special."
Just nu ägnar jag mig åt att sätta stopp för hennes olämpliga namnförslag.
Häromdagen kom hon in i sovrummet. "Om det är en flicka tänkte jag Phoenix."
Jag tänkte: "I helvete heller."
"Phoenix är ett gulligt namn."
"Phoenix är ett strippnamn." "Hur vet du det?"
"Jag har aldrig varit på en strippklubb,
men jag föreställer mig att en strippa heter så.
Vi borde kolla upp det. Googla."
Hon bara: "Googla vadå?" "Skriv 'Topp tio strippnamn'."
Så där satt vi med bebisböckerna och jag googlar
de tio vanligaste strippnamnen.
Det finns en hemsida med strippnamn och Phoenix var faktiskt inte med.
Men vet ni vad nummer ett är? Roxy.
Vi kan följa familjetraditionen.
Vi hade ett halvår innan vi började försöka
när vi försökte göra allt.
Jag vill göra alla roliga, spontana och vårdslösa saker
som vi inte kan göra när vi har barn.
Hon sa: "Ja! Som att köra Route 66 eller åka på safari."
Jag tänkte mer typ röka crystal meth för att se vad grejen är.
Det ska tydligen vara utsökt.
Jag gick med på safarin. Hon har drömt om det i åratal.
Jag kan inte tänka mig nåt värre, för som vi redan vet är jag världens mes.
Jag sa: "Vi gör det, men på mina villkor." Jag betalar för en förstklassig safari.
Vissa saker snålar jag med. Inte det här.
Är jag på deras område behöver jag ett toppmodernt, bepansrat terrängfordon.
Jag behöver parkvakten som ser ut som The Rock.
Man kan göra det billigt.
"Titta, han erbjuder det för halva priset."
"Du menar han med cykeltaxin
vars vänsterben ser ut att upphöra vid knät?
Han erbjuder halva priset
för han bara behöver köra in dig till Serengeti.
Det är ingen safari. Det är Deliveroo för lejon."
Du får inget att försvara dig med. Jag tänkte mig kniv eller pistol.
Det enda de gav mig att försvara mig med mot lejonen…
Den första morgonen gav de mig en tuta. Ett litet signalhorn.
"Vad fan ska den här göra? Ett lejon sliter mig i stycken
och det är meningen att jag ska dra fram min tuta och tuta, och sen?
Antagligen är det andra lejon som hör det. Middagen är serverad."
Alla råd de ger en är skitdåliga.
Jag ville vara redo för allt som kunde hända.
Jag sa: "Vad gör jag om en elefant går till attack?"
Vet ni vad de sa? "Om en elefant jagar dig ska du springa upp i ett träd."
"Jag är ingen jävla ekorre.
Jag kanske kan klättra upp om jag får 20 minuter, hjälp
och om elefanten som jagar mig är halt.
Jag klättrar inte upp i de här träden. Ni verkar inte ha märkt det,
men de har inga grenar för elefanterna har ätit upp dem!"
Man får inte välja vem man åker med. Det står inte i broschyren.
Det är ett stort problem. Vi var två.
Bilen hade sex platser. Ni kan räkna själv.
Under vår safari visade det sig att vi delade bil med en fyrbarnsfamilj
från Florida.
Så reagerade jag också.
De här floridianerna…? Vad kallar man folk från Florida?
Skenheliga.
Jag måste beskriva dem. Det är viktigt. Det inte för att vara elak,
men de var ganska omfångsrika runt bakändan.
Jag vill inte vara elak. Var dig själv. Fet är fint. Kroppspositivitet.
Jag har inte fördomar om nån för deras storlek.
Såvida inte
jag sitter i en bil med dig omgiven av hungriga lejon.
Vid det laget, ja, då var jag lite dömande.
Vad som borde ha varit en trevlig semester blev en åktur där knogarna vitnade.
Varje dag rullade vi runt på Serengeti.
Jag satt jämte en man som var stor som en kebab med en MAGA-keps.
När jag åkte förbi ett lejon vände det på huvudet och slickade sig om munnen.
Det ögonknullade buffén på hjul. Jag kände mig som sushi på ett rullband.
Roxy försökte lugna mig. "Oroa dig inte.
Om lejonen attackerar oss skulle de äta sig mätta på Floridaborna först.
De skulle inte orka oss."
Jag sa: "Tänk om vi är aptitretaren?
Du har antagit att vi är efterrätten.
Du borde veta att du inte innehåller nog med socker för att vara en efterrätt!"
Andra morgonen. Jag skojar inte, Floridamannens fru kom ner till frukosten,
på en safari, och hon hade på sig en zebramönstrad skjorta.
"Hej!"
Jag sa: "Absolut inte. Aldrig. Försök igen. Schas."
Jag fick tuta henne tillbaka till tältet för att byta om till nåt mer passande.
Vi var på safari. Hon kom klädd som ett byte.
Jag var så rädd att locka till mig djuren
att jag inte ens sprejade på mig Lynx Africa den morgonen.
Det var den andra grejen jag tänkte på.
Det är lite distraherande, men varje dag tänkte jag:
"Hur är zebran inte utdöd?"
Vad fan rökte Gud när han kom på dem?
Världen skapades på sju dagar.
Zebran måste ha tillkommit kl. 17.55 en fredagseftermiddag.
"Vi har kommit till Z.
Nu river vi av det här så att vi kan dra ner till puben.
Zebran, du ska vara en fet, lite långsammare version av en häst
och du får vara där borta, i Afrika.
Med alla de dödligaste rovdjuren på planeten.
Frågor på det?"
"Ja, några stycken.
Om jag ska vara där ute med de där otäcka jävlarna
då behöver jag nog kunna smälta in.
Kan jag få lite kamouflage?"
"Vi tänkte oss svarta och vita ränder.
Det gör en smalare."
"Svart-vita ränder? Har du sett hur det ser ut här?
Allt är beige.
Jag jobbar inte på Foot Locker.
De andra djuren kan gömma sig i en buske eller i ett träd.
Jag smälter bara in om jag får biljetter till en Newcastle mot Juventus-match.
Om jag ska se ut som en idiot behöver jag kunna försvara mig.
Många av de andra bytesdjuren, har stora betar,
eller otäcka horn, horn som sticker ut ur huvudet.
Vad ska jag få?"
"Tuppkam?"
"Så inga vapen, bara en skrikig frisyr? Tack så mycket.
Ska det vara jag? Fast mitt i en primitiv frossarorgie
och ser ut som en lesbisk streckkod?"
Det var ett litet sidospår.
Jag är inte klar med Floridaborna än. De pratade alldeles för mycket.
Varje dag väntade hon på mig i bilen.
Hon sa: "Så, vad vill alla helst se på safarin?"
Hennes man sa: "Jag vill se en tiger." Lycka till. Du är på fel jävla kontinent.
Jag kunde bara överleva veckan
genom att få Floridaborna att tro att lejonen var gay.
Han gillade verkligen inte det.
"Vad i hela friden pratar du om?
Jag vet inte vad de lär ut i engelska skolor,
men sånt händer inte i naturen. Lejon kan inte vara gay."
"Det heter ju modelejon. Okej."
"Det är inte naturligt." Kristna fundamentalister säger alltid så.
Minns ni den otecknade versionen av Skönheten och odjuret?
I den skulle det vara med en karaktär som var gay.
Då var fundamentalisterna inte glada.
"Sånt kan man inte ha i en Disney-film. En man som älskar en annan man.
Det är inte naturligt."
Inte naturligt?
Filmen handlar om en kvinna som knullar en gnu.
Det var nog inte riktigt så de beskrev handlingen på Disney Plus.
Sånt måste upphöra. Vuxna som blir arga över tecknade filmer.
Det var likadant med Den lilla sjöjungfrun.
Hon som spelar Ariel är av blandad härkomst.
Rasist-Twitter var inte glada. "Ariel kan inte ha blandad härkomst."
Hon är en sjöjungfru.
Hon har så blandad härkomst man bara kan ha.
Från midjan och neråt är det blandad kompott.
En tweet hade delats tusentals gånger.
Ett rasisttroll försökte spela vetenskapskortet.
Hur sorglig får man vara
om man försöker dra in vetenskap i det här?
Han skrev: "Det är inte ens vetenskapligt möjligt,
för hur skulle tillräckligt med solljus nå havsbotten
så att Den lilla sjöjungfruns hud skulle producera melanin?"
"Jag vet inte. Vi kan väl fråga den talande krabban?
Vill du prata med honom?
Men ni kommer nog inte att komma överens för han verkar vara rastafari."
Det är på låtsas!
Vem fan bryr sig?
Det enda de borde ha uppdaterat är slutet.
Om Ariel har blandad härkomst slutar det nog olyckligt.
Hon får prinsen, sen blir hon trakasserad av pressen
och gör en Netflix-dokumentär.
Jag hade inte tänkt ta upp det, men nu blev det så…
Kan ni jubla om ni är Team Meghan och Harry?
Jubla om ni är Team Kungafamiljen?
Jubla om ni skiter fullständigt i det här?
Jag är på er sida.
Jag tycker lite synd om dem, men att ta emot pengar från Netflix
och göra en show där man förödmjukar sin familj…
Jag gillar när man ser mer representation. Jag läste en fin artikel nyligen.
Marvel hade gått ut med sin första trans-superhjälte.
Det tycker jag är fint.
Den enda jag tyckte lite synd om var killen som kom på Transformers.
En superhjälte som är en kvinna som brukade vara en man? Toppen.
Men banbrytande? Optimus Prime var en lastbil.
Vänta tills de börjar engagera sig i damsport.
Du tror att Piers Morgan är irriterad nu?
I damernas simning, när atleten på bana tre
har ett orättvist övertag för att hon föddes som man?
Vänta tills han får veta att atleten på bana sex föddes som ubåt.
Det är ett tecken på ett större problem där alla måste ha en åsikt om allt.
Min mormor brukade säga nåt bra. Mormor brukade säga:
"Åsikter är som fisar. Det är bäst att hålla inne med dem,
för ingen uppskattar dem lika mycket som du."
Det ligger nåt i det där.
Vi har lärt oss att vara så här för vi blir ständigt frågade om vår åsikt.
Vi har Yelp, Tripadvisor, Uber, Amazon.
I alla butiker: "Fyll i formuläret. Ge oss feedback."
När man går ut från en flygplatstoalett möts man av ansikten
så att man kan berätta hur mycket skitandet fick en att le.
Och Twitter… Världens jävla toavägg,
som låter varenda ogenomtänkt åsikt synas över hela världen.
Jag tänker på det här mycket oftare nu när jag ska bli pappa.
Jag undrar vad jag kan ge dem för råd?
Ett enkelt råd jag skulle ge mitt barn och vem som helst är följande:
Vi måste lära oss att ibland
är det okej att låta folk som vet vad de pratar om
prata om sånt de vet.
Det finns mycket som jag inte vet nåt om. Det kommer att finnas diskussioner
där det antagligen är bäst att jag inte säger nåt.
Jag menar inte att vi inte ska ha åsikter. Det är viktigt att ha åsikter.
Jag säger bara att man inte behöver ha en åsikt om allt.
Då och då dyker det upp ett sällsynt tillfälle
då man verkligen kan komma med nåt av intresse.
Men under tiden – vänta på din tur,
välj ditt ögonblick, och på trevligast möjliga sätt,
håll käften.
Det var ett sätt att säga
att jag inte vill läsa negativ kritik om det här på Twitter.
Jag tror att jag kanske har tillbringat lite väl mycket tid i USA.
Hemlängtan överraskade mig.
Jag vill berätta om en av de värsta stunderna.
Jag hade bott där i ett år. Jag och Rox körde långdistans.
Det hade varit tufft och vi pratade i telefon.
Jag la på och kände mig väldigt ledsen och ensam.
"Jag vet vad jag måste göra. Jag går ut och äter.
Jag ska äta och dricka ensam."
Så jag går till en restaurang. Jag har inget emot att äta ensam,
men jag vill att man sköter det med viss diskretion.
När jag äter ute gör jag på samma vis som när jag har sex.
In och ut, minimal ögonkontakt för att sen skynda iväg
och lämna en kvinna besviken över det jag hade att komma med.
Jag viskar mitt namn till värdinnan. Hon kommer ut igen fem minuter senare,
och med jättehög röst använder hon mitt namn
i den deppigaste meningen jag nånsin har hört.
Hon kommer ut och säger: "Jack Whitehall.
Ett sällskap om en."
Ett sällskap om en?
Det är den mest deprimerande beskrivningen av min lunch jag nånsin hört!
Och nu tittar alla för att se vem det sorgliga sällskapet är.
Jag måste göra en "walk of shame" genom restaurangen.
Jag får sitta vid det sorgliga bordet.
Varför gör alltid servitriser så här om man äter ensam?
Hon kommer över till mitt bord och gör en stor grej av
att bort tallriken mitt emot mig.
Varför gör de så? Som om de vill säga: "Vi vill inte att nån
råkar tro att du sitter och väntar på nån."
"Nej, jag vill att alla här inne ska veta att du antagligen kommer att dö ensam."
"Varför vänder jag inte bara min stol mot väggen
så att jag inte råkar få ögonkontakt med nån av de glada kunderna?
Eller hämta en påse så kan jag ha den på huvudet.
Eller ännu bättre – det finns plats här under bordet.
Jag kan väl äta min middag här nere som en hund?
Borde jag nämna att det är min födelsedag nu?"
"Har ni några allergier, eller ska jag bara skriva 'folk'?"
Sen ställde hon den nästa värsta frågan.
"Vill du ha vatten på flaska eller från kranen?"
"Tja, när du säger det så…" Varför måste de alltid lägga fram det så?
Allt vatten har kommit från en kran nån gång,
även det fina i flaskorna. Hur tror du att det hamnade där?
Servitrisen var inte ute på ett fält i morse
och skuttade runt och fyllde dem i en porlande bäck.
Nej, men de säger "kran" för att ord är laddade,
och "kran" gör att du får upp en bild av nån rostig kran där ute i en gränd.
Servitrisen går ut med en sjabbig vattenhink
för att fylla den medan nån svettig souschef
svalkar sina nedre regioner efter ett svettigt pass.
Jag kanske har rätt livlig fantasi, men ni fattar.
Sen kommer hon med menyn och nu trodde jag att hon skojade.
"I den här menyn serveras allt på familjevis."
"Tji fick du, raring.
För så här gör man i min familj. Jag gick på internat."
"Första sidan är inte intressant,
för det här är rätter som flera personer delar på."
"Herregud. Jag fattar. Jag har inga vänner."
"Nu ska vi se, här har vi nåt för er.
Vin glasvis."
Jag var så självbelåten.
Jag sa: "Åh, frun. Ni har verkligen missförstått situationen.
Ni förstår, jag är britt.
Jag må äta för en, men jag dricker för fem!"
Jag älskar att vi kan komma undan med sånt.
En flaska vin till lunch och ingen dömer en.
Herregud. Den bilden… Hon har druckit några stycken.
Den där bilden, den glade drinkaren, som sänker en flaska pinot innan kl. 13.
Sånt borde vi ha på tiopundssedeln.
Det är därför jag aldrig kan flytta till USA permanent.
Jag gjorde nästan det. I slutet av förra året flyttade jag nästan.
Jag drog mig ur i sista stund. Jag hade misslyckats med det tidigare,
men det har vi redan pratat om.
Jag insåg att jag vill uppfostra mitt barn här.
Jag vill slå mig till ro här. Viska det tyst, jag trivs här.
Jag menar inte det på nåt chauvinistiskt sätt.
Det finns nog med folk i det här landet
som säger att du ska älska det på ett specifikt sätt.
Det finns en mängd olika anledningar till att vi kan älska var vi bor
och vilka vi är och jag insåg att ju längre jag var borta,
desto mer saknade jag det vardagliga, märkliga och konstiga.
I LA skiner solen 365 dagar om året. Jag började sakna duggregn.
Jag älskar att sitta ute och dricka öl under ett parasoll
medan regnet piskar en i ansiktet i mitten av juli.
Att vara den som är utsedd till att sätta på infravärmen var 50:e sekund.
Jag saknar musikfestivaler
som man återvänder ifrån med matförgiftning och skyttegravsfot.
Jag längtar tills jag står i min första moshpit
med lilla Phoenix fastspänd på bröstet.
Jag gick på en parodi till musikfestival i USA som heter Coachella.
Jag hörde en kvinna klaga
för att handspriten var slut på VIP-området.
Jag sa: "Raring, en gång på Glastonbury såg jag en kvinna på herrarnas
som satt på huk över en urinoar och använde en foppatoffel som tratt."
Det är underbart att se er igen, frun. Jag kände inte igen er förrän nu.
Jag saknar att bo i ett land som inte bryr sig om märkeskläder
och vem som har på sig vem.
Där den största modenyheten 2023
var att Primark gjorde ett samarbete med bagerikedjan Greggs.
De gjorde sportkläder!
Fattar ni vilket stort långfinger det är till wellnessindustrin?
Att komma till gymmet i samma förpackning som en korvpirog?
Jag saknar vår skitmat. Steak bakes. Scotch eggs.
En riktig frukost som man sköljer ner med 20 liter mjölkigt te,
och sås på ta mig fan allt.
Vi älskar sås så mycket här att vi inte serverar den i en fånig kanna.
Vi är en sjöfartsnation,
och vår sås bör komma till bordet i en jävla snipa!
Och den ska serveras till oss utan tillstymmelsen av ett leende.
Gud välsigne den totala avsaknaden av kundservice i det här landet!
I USA frågade de hur maten var mellan varje tugga.
Fröjden att komma hem
och bli serverad på ett kafé i Bermondsey av en kvinna som inte skulle bry sig
om jag föll död ner framför henne vid bordet.
Tack så mycket, O2!
Jag har varit Jack Whitehall. Ni har varit otroliga. God natt!
Tack!
Undertexter: Pauline Mengel . Ni har varit otroliga. God natt!