Downloaded from YTS.MX
Mine damer og herrer, ta vel imot
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jack Whitehall!
Tar vi oss en drink i kveld, London?
Super litt!
Det er vann på meg i kveld.
Jeg vil ikke begynne…
Nei, ikke for å begynne med med en kjip greie,
men jeg opplevde noe nylig.
Ikke akkurat intervensjon, et sterkt ord,
men vennene mine tok meg til side
og sa at jeg drikker for mye.
Jeg sa: "Faen, det må jeg gjøre noe med."
Jeg kan stolt meddele at fra og med forrige uke,
har jeg nettopp feiret et halvt år uten å se dem.
Tolv skritt unna de taperne!
Jeg leste nylig en artikkel…
Leste en artikkel? Jeg så en TikTok.
TikTok sa at rødvin faktisk har mange helsegevinster.
Det var definitivt en alkoholiker, ikke en lege, som jublet bak der!
Man vet man drikker for mye,
når ens foretrukne alkoholholdige drikke har en helsegevinst.
Jeg tror jeg har funnet én for hver drink.
La oss teste det i kveld.
Rop ut noen av favorittdrikkene deres.
Jeg skal si dere helsegevinsten.
Vodka i små mengder kan senke kolesterolet.
Hvitvin har ellaginsyre, som er bra for blodsirkulasjonen.
Jägerbombe!
Jägerbomber holder deg skjerpet om du kjører sent.
Jeg tar én til.
Stella? "Jævla Stella!"
I helsetrøya si.
La oss snakke om øl. Jeg hørte Guinness.
Stella har riboflavin, som øker røde blodlegemer.
Du sa Guinness,
som er en stout, inneholder jern, som hjelper immunforsvaret.
IPA-øl avslører hvem av vennene dine som er en spradebasse.
Den store trenden nå for tida
er all den alkoholfri spriten overalt. Det har gått for langt.
Her om dagen så jeg alkoholfri sambuca.
Hvem faen kjøper alkoholfri sambuca?
Siste nytt, ingen i verdenshistorien har bestilt en sambuca
uten at de har vært dritings.
Ingen drikker sambuca for dens fantastiske smaksprofil.
Det er ingen drink, men en "samma søren".
Det er verdens mest motbydelige drink.
Det smaker som en lakrissmurfs pung.
Den er så fæl at det eneste serveringsforslaget er "tenn på".
Den eneste drinken det gjøres med.
"Sommelier, kan jeg få en flaske 1986 Cabernet Sauvignon?
Ikke dekanter den. Line dem opp, sleng i et par kaffebønner
og tenn på dritten."
Sambuca er så fælt at du kan gå ut på byen,
bli så stupfull at man ender opp med å slåss med en svingdør,
blir kastet ut av en nattklubb for å ha driti i ei dames veske,
og så runker en uteligger bak en container.
Man våkner neste morgen,
og det man angrer mest på fra kvelden før, er at man drakk sambuca.
Sprøtt. Vi har alkoholfri sprit nå.
Vi har Beyond Meat. Vaping.
De tar fra oss lastene våre.
Jeg ringte langeren min.
Han tilbød meg kokainerstatning!
Nå som jeg er litt eldre,
prøver jeg å granske mitt forhold til alkohol.
Å drikke er som en slags krykke for meg, for jeg får veldig sosial angst.
Det overrasker folk, for jeg lever av dette.
Men det er derfor jeg elsker whisky.
Det er den jeg tyr til, for whisky justerer min indre monolog.
Den lille stemmen i hodet ditt.
Hvis jeg går inn i et rom edru,
er stemmen i hodet mitt som en krysning mellom
faren min og Severus Slur.
Hvis jeg går inn edru, hører jeg:
"Ingen i rommet liker deg.
Se hvor skuffet de er for at du ikke tok med faren din.
Disse gjerrigknarkene vet nok ikke hvem du er engang,
nå som Netflix har slått ned på passorddeling.
Alle stirrer på den teite nye sveisen din.
Du lot det gro,
så du ville ligne på Kit Harington fra Game of Thrones.
I stedet endte du opp med å ligne en billigversjon av Richard Hammond."
Det fikk alt for mye latter i kveld.
Jeg får én whisky innabords,
og stemmen forvandles på mirakuløst vis til en skotsk publikumsoppvarmer.
Én whisky og det er bare helt "Oi oi, Jacky boy!
Selvsagt kan du breakdance!
Jeg gir faen i om det er din bestemors begravelse!"
Det er sånn jeg er etter skotsk whisky.
Etter en japansk whisky er det mer sånn.
Jeg tror ikke jeg tar den.
Jeg gir oppveksten min skylda for min sosiale hemming.
Jeg ble sendt på kostskole da jeg var ti,
fordi foreldrene mine var rike, men følelsesmessig bankerotte.
Jeg vet. Jekk meg ned litt.
Å gå på en sånn skole er en urettferdig fordel i livet.
Hvis man trengte bevis på at kunstfag er besudlet av snobber,
ta en titt på skolen min.
Alle gikk der. Emma Watson gikk der. Robert Pattinson gikk der.
Jeg gikk på Galtvort.
Tom Hiddleston gikk der.
Det betyr at når de skriver om skolen
i aviser og blader og artikler, blir navnene deres alltid nevnt,
og jeg er ikke i nærheten engang.
Jeg er som skolens skitne lille hemmelighet.
Bare feid under teppet.
Jeg har et veldig skjørt ego og sjekket skolens nettsides
liste over berømte tidligere elever.
Jeg står der, men du må skrolle ned i en halvtime.
Jeg er helt nederst.
Hva faen kaller du dette?
SKUESPILLER OG KOMIKER
Jeg er under en roer! En jævla roer!
Ja, han vant en gullmedalje, men han var én av åtte i båten.
En åttendedels gullmedalje? Jeg har fremført på O2 Arena!
Det er så mye lettere å få dere om bord
ved å unnlate å si at han var en paralympisk utøver.
Nei, for sent.
For sent, dere lo allerede.
Ikke snilt. Skam dere, London.
Ler av den enarmede roeren. Ikke snilt.
Han var ikke en enarmet roer. Det stemmer ikke.
En enarmet roer funker ikke, sant?
Båten ville bare gå i sirkel. Slutt. Nei.
Her er poenget.
Jeg har snakket om dette stikket til mitt skjøre ego.
Jeg har klaget over at skolen min ikke er stolt av meg
på podkaster, radiointervjuer, tv.
Jeg har sendt det ut i verden.
Moralen i historien er:
Vær forsiktig med hva du ønsker deg.
For seks måneder siden var det en artikkel om skolen min.
En lærer ble arrestert
fordi de fant uanstendige bilder på laptopen hans.
Overskriften lød:
"Pervers lærer arrestert på Jack Whitehalls tidligere skole."
Hvor er Emma Watson nå?
Han var ikke engang lærer da jeg var der.
De hadde et bilde av meg i artikkelen.
Skroll ned, og der er overlærer Pedo Kødd
og jeg flirende ved siden av som en muse.
Hva faen er det?
Ikke bruk det bildet heller.
Det er det verste bildet som har blitt tatt av meg.
Det bildet er så stygt at hvis de hadde funnet det på laptopen,
hadde han nok sluppet unna.
De følte også for å henge meg ut i overskriften.
De følte det var nødvendig å påpeke at, av disse to bildene,
var pervoen han til venstre.
PERVOEN, TIL VENSTRE, UNDERVISTE PÅ PRIVATSKOLEN
Skammelig.
Den rareste reaksjonen på denne historien var min mors.
Jeg så mora mi en uke etter at artikkelen ble trykket.
Jeg dro hjem til henne, hun var sto på kjøkkenet og flirte bredt.
Hun sa: "Jeg så deg i avisa."
"Leste du artikkelen?"
"All reklame er god reklame."
"Ikke akkurat i denne sammenhengen.
Og for å gjøre det klart, han… befølte meg ikke."
Vet dere hva hun sa? "Ikke ta deg nær av det.
Du var nok ikke hans type."
Hva?
Det siste sparket i balla kom da jeg leste hoveddelen av artikkelen,
som jeg vil dele med dere.
Jeg er ferdig med det, men la meg dele dette.
Tok den ned fra mammas kjøleskap, så la meg lese det.
Tenk på hvor jeg står når de skriver om skolen,
så vil dere skjønne hvorfor dette ergret meg.
Jeg var ikke den eneste berømte tidligere eleven de nevnte i artikkelen.
Hør etter, for det er vagt. Klare?
"En tiltale har blitt reist mot David Chambers,
lærer på en eksklusiv privatskole i Storbritannia.
Blant tidligere berømte elever finner man Jack Whitehall
og Ghislaine Maxwell."
Vi kommer ikke som et par!
Hva i all verden tenkte denne journalisten på?
"Jeg skal skrive en artikkel om en pedofil lærer i dag.
Hvilke kjendisnavn skal jeg bruke? Hva med en menneskehandler
og stjernen i Clifford: Den store røde hunden?"
Ikke legg de bildene ved siden av hverandre i en artikkel.
Det ser ut som jeg fører Clifford ut av rettssalen
etter at han har vitnet.
Slem bisk.
Jeg føler at vi har en forbindelse her.
Jeg tror dere er klare for mer hardtslående materiale.
Dette er et alvorlig poeng.
Er det bare meg…
Er det bare meg eller har
"Jeg er ingen robot"-testene blitt vanskeligere?
Dette er ikke det hardtslående, bare én siste ting jeg har på hjertet.
Hva faen driver de med?
Jeg har funnet sykler på takstativer.
Biler parkert bak vegger.
Her om dagen, jeg kødder ikke, lette jeg etter båtene.
Én var oppe i et jævla tre.
Har dere opplevd dette når dere gjør Jeg er ikke en robot-testen?
Du er alene på soverommet foran laptopen,
og du har strøket på testen så mange ganger
at du stopper opp og tenker:
"Faen, kanskje jeg er en robot?
Kanskje det er slik roboter innser at de er roboter.
For de finner ikke ut av om et trafikklys bare betyr boksen med lys
eller stolpen den står på i tillegg.
Jeg er midt oppi en eksistensiell krise!
Jeg har ikke klart å finne ti trafikklys på rad.
Jeg er enten robot eller syklist."
Jeg er luta lei av cybersikkerhet.
Jeg kødder med banken når de går gjennom sikkerheten.
"Hallo, dette er en sikkerhetskontroll.
Hva er din mors pikenavn?"
"Også Whitehall. Vi liker å holde slektslinjen ren."
Min favoritt: "Hvor møtte du ektefellen din?"
Banken min må akseptere svaret: "Nå nettopp, søta."
Kjæresten min ble sur på meg
da hun så at hun var lagret med navnet sitt på mobilen min.
Hun sa: "Vi har vært sammen i tre år, og jeg er lagret med navnet mitt?
Jeg er kjæresten din, ikke en kollega.
Jeg bør være lagret med et søtt kallenavn."
"Ok, greit." Jeg endret det. Hun er lagret som et søtt kallenavn.
Skal jeg si hva det er? Det er litt teit.
Ikke døm meg, ok?
Hun er lagret som "Engangsligg som aldri dro."
Jeg har lov til å spøke med det,
for hun har lagret meg som noe hundre ganger verre.
Vi hadde vært sammen i seks måneder,
og jeg så at nummeret mitt var lagret som "Jack",
og så i parentes, "London".
Hva faen?
"Jeg kjenner mange Jack." "Hvor mange jævla Jack?"
Hun skjønner seg på teknologi. Hun har en app for alt.
Hun har mens-appen, damer. Hørt om den?
Søstre! Vet ikke hva det var.
Mens-appen er ganske smart.
Én ting mangler. Den kan ikke synkroniseres med partnerens mobil.
Hun ligger foran meg her.
Det ville vært absolutt banebrytende.
Jeg trenger ikke alle detaljene,
men hvor utrolig ville det vært
hvis mens-appen kunne varsle mobilen min
for å advare meg om de tre dagene i måneden jeg burde holde kjeft?
Hun advarte meg på forhånd. Da vi ble sammen, sa hun:
"Jeg har store PMS-plager.
Ekstremt store. Fem eller seks ganger i måneden."
Jeg er ikke lege, men det kan være noe annet.
Det var faktisk noe annet,
for hun hadde diabetes uten å vite det, som var årsaken til alt.
Er det noen diabetikere her?
Opp med hendene og vift med insulinpennene!
Ikke gjør det! Den er veldig viktig.
Hun er medlem av diabetikersamfunnet
og snodig nok,
det var kvelden jeg ledet BRIT Awards i O2 Arena at hun fikk det.
Ikke fikk det.
Hun fikk det ikke, det er ikke smittsomt.
Bitt av en diabetiker som trodde hun var en levende seigdame. Nei.
Vi fant ut at hun hadde diabetes på BRIT Awards,
fordi hun hadde noe som het diabetisk hyperglykemi, og besvimte.
Hun besvimte midtveis i Harry Styles' opptreden.
Ja, jeg er klar over det. For et sammentreff.
Det var noen hevede øyenbryn, ikke minst fra meg.
En ambulansearbeider driver gjenopplivning.
"Herregud, blodsukkeret er farlig høyt."
"Sikker på at det ikke er et 'Watermelon Sugar' kick?"
For å være ærlig, hadde jeg også diabetes hyperglykemi symptomer
da jeg så Harry Styles opptre.
Svimmelhet, kortpusthet. Erek… Nei, ikke ereksjon, det er ikke et.
Uansett, ja, hun endte opp i en ambulanse, og vi ble kjørt til akutten.
Det var en litt annen type nachspiel enn det jeg var vant til.
Året før hang jeg med Stormzy og Rag'n'Bone Man.
Godt å se deg igjen, forresten.
Du overså meg tidligere. Det var… flott. Uansett, jeg…
Jeg var sammen med dem på nachspiel året før.
Denne gangen var jeg på sykehuset, kjæresten min i en sykeseng
med slanger i armene og jeg på venterommet.
Redd jeg aldri ville få se min livs kjærlighet igjen.
Takk. Vi ante ikke når Harry ville være tilbake i Storbritannia.
Diabetesdiagnosen var et sjokk. Kjæresten min er ingen typisk diabetiker.
Så dere kan se henne for dere,
skal jeg motvillig dele denne informasjonen.
Før hun datet meg,
var hun knyttet til han skuespilleren, ganske gammel, dere har sett ham i ting.
En "treklemmer".
Leonardo DiCaprio.
Ja. Leonardo Di-jævla-Caprio.
Det er tøft å leve opp til. Vet dere hvor deprimerende det er?
Å vite at kjæresten din bare er sammen med deg
fordi hun fylte 26 år.
"Av sted med deg."
"Kom her. Denne Jack slipper aldri taket."
Jeg vil aldri kunne se filmene hans igjen heller.
Jeg elsket de filmene.
Jeg kan ikke se dem, bare tenke på dem.
Ja. The Departed, Gangs of New York.
Jeg kan ikke se Titanic lenger.
På slutten heier jeg på isfjellet.
"Kom igjen, Rose! Dytt ham uti!"
Jeg vet jo at det er verre for henne.
Hun har måttet bytte inn en "Wolf of Wall Street"
med en "Labradoodle of London".
Hun har taklet diabetesdiagnosen kjempebra.
Hun har prøvd å eie den.
Hun snakker om den, underviser, øker bevisstheten.
Hun holder kurs på Instagram, som er flotte.
Hun rotet det bare til én gang, noe jævlig.
Hun holdt et kurs om insulininjeksjoner,
på Instagram, tilgjengelig for alle,
og kjæresten min avsluttet med:
"Det er jo bare en liten ting som stikkes inn i meg.
Jeg er så vant til det nå at jeg knapt kjenner den gå inn."
Jeg vet at det var ordene hun brukte
for den biten endte opp i alle gruppechattene mine,
til og med familiegruppen på WhatsApp.
Slik oppdaget jeg at pappa kan bruke både forstørrelsesglasset
og aubergine-emojien.
PAPPA DET HAR DU IKKE ARVET FRA MEG
Ha-jævla-ha.
Den delen av diabetes påvirker forholdet ditt mest.
Bukspyttkjertelen produserer ikke nok insulin,
så man må overvåke blodsukkeret.
Ved kraftig fysisk utfoldelse, kan det synke farlig lavt.
Det det faktisk betyr
er at jeg nå kan se nøyaktig hvor god jeg har vært på soverommet
ut ifra hva kjæresten min må spise etterpå.
Hvis jeg snur meg etter sex,
og hun gumler i seg en mega-Toblerone,
tenker jeg: "Bravo, Jack. Bra jobba."
Hvis hun spiser én Skittle, tenker jeg: "Prøv hardere neste gang."
Hun finner seg i mye.
Jeg spurte: "Vi har vært sammen i tre år.
Vær ærlig, i begynnelsen av forholdet,
var det noen røde flagg?"
Hun sa: "Nei, ingen røde flagg."
Jeg bare: "Herregud, så søtt."
Hun sa: "Det var ganske mange regnbueflagg."
Jeg tenkte: "Herregud."
Jeg sølte nesten mimosaen. Jeg kunne ikke tro det.
"Du ødela nettopp denne bunnløse brunsjen."
Nei da, jeg hører det faktisk ofte.
Da jeg bodde i Amerika hørte jeg stadig:
"Jack, vi er litt usikre på om du er britisk eller skeiv."
Jeg vet. Bare fordi jeg hever en lillefinger mens jeg suger kuk?
Jeg har også innsett at vi har helt ulike smaker.
Som jeg ikke synes er usunt.
Noen mener ekte kjærlighet er
å elske de samme tingene og avslutte hverandres setninger.
Ikke faen.
Det er å elske dem til tross for at du avskyr alt de brenner for.
Vi kan ikke bli enige om noe. En komiker, tv-serier. Herregud.
Kjæresten min elsker datingshowet
med de folka med lærevansker.
Love Island.
Den andre seriene dama mi, og flere damer, elsker,
liker hun å se sent på kvelden.
Når vi ligger og koser oss i senga.
"Hva skal vi se på Netflix mens vi dupper av?
Hva med The Connecticut Cannibal?"
Hvorfor elsker dere damer å se krim fra virkeligheten
rett før dere legger dere?
For så å være freidige nok til å våkne neste morgen og si:
"Herregud, jeg hadde så mareritt i går."
Hvorfor, mon tro?
Du sovnet til en dokumentar om en seriemorder
som angrep kvinner med diabetes.
Jeg kan ikke se noe med dama på grunn av spørsmålene.
Jeg har aldri opplevd maken.
110 år gamle kvinner med alvorlig kognitiv svekkelse
stiller færre spørsmål enn dama mi når hun ser på et tv-program.
Hun trenger en "tidligere på…" i begynnelsen av hver scene.
"Hvem er han? Hva heter han igjen?
Er han snill eller slem? Hvorfor sa han det til ham?"
"Hvorfor hører vi ikke etter så finner vi det ut?
Det er sånn en scene funker.
I begynnelsen vil det være ting vi ikke vet.
Og til slutt har vi lært flere ting.
Grunnleggende prinsipper for historiefortelling.
Men vi lærer ikke noe om vi snakker gjennom hele dialogen.
Hva om vi stiller alle spørsmålene med innestemme fra nå av?"
"Herregud, du er så passiv-aggressiv.
Hvis du ikke vil at jeg skal forstå, skal jeg sitte her taus og forvirret,
hvis det er det du vil."
Ti sekunders stillhet senker seg over rommet.
"Herregud. Det er et gjennombrudd."
Den neste scenen begynner, og vi er på'n igjen.
"Hvem er hun? Hva heter hun igjen? Er hun snill eller slem?"
Hun er hovedpersonen, og hun heter Peppa Gris!
Jeg burde ikke henge henne ut. Jeg burde støtte henne.
Min plikt som kjæreste.
Det er det eneste jeg sliter med i forholdet.
Når jeg må være alfaen.
Faen ta deg. Hva var det?
Én kvinne som gapskratter ved tanken på at jeg er en alfahann.
Jeg kan være alfa.
Denne holdningen hjelper meg ikke akkurat nå.
Jeg ser ut som en skadet due.
Nei da. Men det forventes så latterlig mye av meg
fordi fyren hun var sammen med før meg
var en skikkelig barsking.
Han var fra Nord-England. Han drakk øl. Han spilte rugby.
Han pleide å slåss. Ja. Ofte på hennes vegne.
Hvis noen disset henne, slo han dem ned.
Jeg sa: "Nå er du sammen med meg. Hvis noen disser deg,
må du lære å ta det med fatning."
Jeg er en helt annen type.
Men nå, hvis noen ser rart på henne, skal jeg liksom skape ståhei.
Det er ikke min stil, som dere kanskje har gjettet
siden jeg bruker ord som "ståhei".
Men også fordi jeg er en feiging, ok?
Som feiging er jeg flink til å absorbere dissing.
Hun sliter med det.
Det var én situasjon. Jeg hadde show i Texas i USA,
og etter showet dro vi på en slags nattklubb bar.
Vi står i kø for nattklubben.
Forrest i køen er det en dørvakt.
Han var en braute, en angusokse i dress.
Han var litt frekk mot dama mi, men han er jo en dørvakt.
Han fikk ikke jobben for sin godmodighet. Uansett, hun begynner å mase.
"Herregud. Hørte du det? Han disset meg.
Han disset dama di, Jack."
Lar du det skje? Lar du ham disse dama di?
Skal du bare stå der, Jack, og ikke gjøre noe med det?"
"Jepp.
Har du sett hodet på jævelen?
Jeg kunne ikke påføre den mannen smerte.
Jeg kunne til nød såre følelsene hans.
Men det er alt jeg har på lager.
Jeg er bare en ydmyk ordsmed, Roxy.
Selv om jeg tror på ordspråket: 'Pennen er mektigere enn sverdet',
så er vi i Amerika nå,
og disse jævlene har våpen."
Det er sant.
Hun fant seg ikke i det. "Kan ikke tro at du lot ham vanære meg.
Det var ordet hun brukte, "vanære".
"Ja, for vi sto i kø for en nattklubb, ikke i middelalderens Frankrike."
Muligens det jeg må gjøre.
Neste gang en dørvakt vanærer henne,
må jeg kjøre fullt kostymedrama.
Neste gang en dørvakt er frekk mot henne,
skal jeg gå helt foran i køen på puben,
ta av meg en av sokkene,
slå ham i ansiktet og si:
"Jeg forlanger oppreisning!
Du har besudlet æren til denne flotte unge piken.
I dag vil du bli tvunget til å tygge på dine nedsettende bemerkninger
din proteinslukende, pølsefingra snabb.
Møt meg til nevekamp på parkeringsplassen!
På tide å møte dine dansepartnerne for kvelden,
Lord Venstreslegge og Lady Svimeslå.
Jeg flyr som en sommerfugl, stikker som en bie.
Jeg har hofter som Shakira, for jeg står mye på ski."
Det er problemet. Jeg er ikke voldelig,
men etter et par drinker elsker jeg å gjøre litt ugagn.
Jeg gjorde noe en gang jeg ikke er stolt av.
I min forspilte ungdomstid.
Jeg var på Ibiza, festøya. Vi var på rave på en av klubbene.
Jeg hadde noen drinker innabords. Og muligens noe syntetisk.
Jeg var på Ibiza, kjeven min på fastlandet.
I denne tilstanden,
utfordret en av vennene mine meg
til å løsne en fremmed manns hårknute.
Jeg tenkte: "Herregud, for en fantastisk idé!
La meg ta loven i egne hender å gjøre verden til et bedre sted
ved å bli kvitt spradebasser, én hårknute av gangen.
Jeg fant byttet mitt. Han var en ekte jålebukk.
Tatoveringer. Åletrange jeans. En rumpetaske på skrå over brystet.
Hårknuten veivet rundt.
En Min lille ponni på anabole steroider.
"Jaggu faen."
Jeg forfulgte byttet.
"Jeg kan løsne hårknuten uten at han merker det."
Røpealarm, det kan du ikke.
Jeg snek meg bak ham.
Jeg kretser over hodet hans som en sånn klomaskin på tivoli,
da jeg, ikke tull, ble edru veldig fort.
Jeg fikk tak i hårknuten uten at han merket det.
Idet jeg løsnet den oppfattet han hva som skjedde.
Han snur seg, rasende, og håret faller nedover ansiktet.
"Hvorfor gjorde du det, for faen?"
"Because you're worth it."
Jeg sa den siste replikken akkurat sånn.
Det var mye musikk på klubben, så han kan ha hørt:
"Unnskyld. Her er hårstrikken din."
Jeg kan ha ødelagt sveisen for resten av opptaket nå.
Herregud, nei. Er det bedre?
Hvor var jeg? Å, ja. Var dum. Tåpelig oppførsel.
Hvorfor brifer jeg om det?
Det er ikke passende oppførsel for en snart middelaldrende mann.
Det kan være det siste showet jeg slipper unna med det.
Tøffer meg med teite fyllestreker.
Fordi, som mange er klar over,
er jeg i ferd med å bli voksen på øverste nivå.
Kjæresten min er gravid.
Det er ikke mitt.
Nei, det er et fint bilde. Takk.
Det er søtt. Bare et lite bilde vi tok hjemme.
For familie og venner i bladet Hello!
Det er bildet hun ville bruke.
Dette gjenspeiler min sinnstilstand på en bedre måte.
Dere ville sett sånn ut om dere hadde sett det jeg så.
Ser dere ikke likheten? Seriøst?
Det er mitt barn. Det er realiteten. Og det… Det skjer.
Det er sprøtt, for det er ingen prøvetid.
Det er ingen returrett.
Mister du det i badekaret, kan du ikke legge det i ris
og krysse fingrene.
Jeg prøvde å få råd før denne store livsavgjørelsen.
Du kan ikke spørre andre foreldre.
Spør du dem om å få barn, er det ingen mellomting.
Du har foreldre som snakker om det med vill entusiasme.
Barnefødsel er et mirakel,
som om de er de eneste som har gjort det.
"Herregud, du må få deg et. Det vil forandre livet ditt."
Som de jævlene med airfryere. Det er litt sånn, "Ok".
Så har du de foreldrene som er som vietnamveteraner.
Det tomme blikket. Dekket av babyspy.
"Ikke gjør det. Du var ikke der!"
Jeg var i bryllup og en full vietnamveteran
kom med uoppfordrede livsråd.
"La meg si deg hva du må gjøre, Jack, mens du kan.
Du må gjøre det beste ut av livet ditt,
for la meg fortelle deg hva som vil skje.
Du vil gifte deg, så vil du få barn
og så er livet ditt over."
"Ok, mamma. Takk for oppmuntringen.
Du vet vel at sambucaen du drikker er alkoholfri?"
Jeg klarte å gjøre det mange menn gjør i denne situasjonen.
Utsette det. Jeg fikk meg en hund først.
Mange fyrer gjør det.
Vi hadde dessverre opplevd en personlig tragedie på den tiden,
så det var enten å gå i terapi eller skaffe en hund.
"Snakke med en fremmed om følelsene mine i en time?
Hvilken rase vil vi ha?"
Hun ville ha en emosjonell støttehund.
Jeg ville ha en vakthund.
Jeg trenger et ordentlig beist.
En slik hund du kanskje ser tatovert på armen til en hooligan.
En hund som gir deg litt avstand og respekt
når du går nedover gata på vei til den jævla puben
for å ta et par pils med gutta. Ja.
Vi ble enige om en toypuddel.
Jeg ville ha et beist. Denne ser ut som den kom fra et kinderegg.
Det motsatte av en vakthund. Jeg blir ertet på grunn av den.
Jeg var på pub med kompiser.
En gammel tulling ser hunden min.
"Du, kompis, kommer hunden din i herrestørrelse?"
Han slang med leppa!
"Du burde ikke skue hunden på hårene.
Hun river ut strupen på deg hvis du ser rart på henne.
Best for deg om hun ikke kommer ut av veska."
Vi har den teiteste rasen. "Vi veier opp for det med navnet."
Vet du hva hun ville kalle toypuddelen?
Beyoncé.
Absolutt ikke. Glem det.
Da ble foten satt ned. Hunden vår skal ikke hete Beyoncé.
Jeg roper ikke det høyt ute blant folk.
Se for deg meg i en park,
med en liten gneldrende toypuddel,
mens jeg roper: "Beyoncé! Kom tilbake til pappa!"
Nei, sorry. Da får hunden heller bare stikke av.
Blåser i hva kjæresten min sier. "Herregud, hva skjedde med hunden?"
"Hvis du likte den, burde du satt bånd på den.
Hun kaller meg faren dens.
"Jeg er ikke faren, men mesteren. Vi har visse standarder."
"Nei, du skal behandle hunden slik du ville behandlet barnet vårt."
Rett på Google: "Fins det kostskoler for hunder?"
Hun kalte den en redningshund.
Nei. Jeg kjøpte den fra ei dame på nettet.
"Men hunden reddet meg." Det er ikke det redningshund betyr.
Den kvinnen, oppdretteren, peila seg rett inn på oss.
Det var en koronahund.
Vet du hva hun ville ha for toypuddelen? Fem tusen pund.
Jeg tenkte: "Flott å møte en komiker kollega."
Aldri i verden om jeg punger ut det for en hund.
Jeg skal prute, vær du sikker.
Vi måtte møte hunden først. Jeg ble advart mot det.
Du holder hunden, lukter den, forelsker deg og er ferdig.
Du blar opp på stedet.
Jeg sa: "Vi bruker Zoom."
Ja. Hold litt avstand.
Vi avtalte en Zoom,
så Roxy kunne se hunden, og hun som ville ha fem tusen
kunne se at det ikke står "fjols" der.
Jeg forberedte Roxy før Zoom-møtet.
"Det er viktig å ikke være for ivrig på Zoom med hun svindleren.
Er du for ivrig, vil du svekke min forhandlingsposisjon.
Vi må ha pokerfjes. Fattet, rolig, samlet.
Det er favorittuttrykket vårt."
Zoomen starter, oppdretteren løfter valpen til kameraet.
Valpen… nyser. Kjæresten min begynner å gråte.
"Herregud!
Det er den vakreste skapningen jeg har sett. Jeg er forelsket!
Herregud, Jack, jeg tar livet av meg om jeg ikke kan få henne!"
"Bra jobbet. Akkurat slik vi øvde på.
Tusen takk, Roxy, for at du dro ned buksa mi,
bøyde meg fremover og lot denne kvinnen rævkjøre meg."
Seks tusen pund.
Jeg betalte seks tusen for en bjeffende toalettbørste.
Og hun solgte meg en hund med mangler.
Den er skjønn, men den har mangler.
Oppdretteren kjørte den til oss. Hun satt utenfor i sin nye Porsche.
"Hei! "Dra til helvete."
Gir meg hunden med mangler.
Den har underbitt. Pusteproblemer.
Har ikke nok brystvorter.
"Ikke nok brystvorter." Høres ut som om jeg håpet på et visst antall.
Jeg blåser i hvor mange den har, men det burde ikke være sju.
Et primtall er feil.
En hund bør ha et delbart antall brystvorter.
"Ta et bilde av dyrets understell og send det til oppdretteren.
Jeg vil ha rabatt."
"På grunn av en manglende brystvorte?"
"Samme det. Finn på noe.
Si at det er derfor vi kjøpte hunden, for å melke den.
Vi prøver å kutte ut havremelk,
og vi fikk ikke nok fra hamsteren. Jeg bryr meg ikke!"
Den kan ikke gjøre noe heller. Den er helt vill.
For 6000, forventet jeg at den slår hjul og kommer med frokost på senga.
Den skjønner ikke sitt, hent eller på plass.
Men den har sin egen Instagram-konto.
Det var viktig, sette den opp som en hundeinfluenser.
Kjæresten min driver kontoen som hunden.
Hun legger ut bilder som hunden. Melder meg som hunden.
Iblant er det søtt, iblant ikke.
Særlig når tonen i meldingene du får fra din egen hund er litt syrlige.
Som forleden kveld. Jeg var på pub med venner.
Plutselig får jeg en haug meldinger fra en sint puddel.
"Syns du det er greit å gå ut og drikke uten å si fra når du kommer hjem?"
"Vet ikke, Beyoncé. Like greit som å drite på teppet, tenker jeg."
Sa til kompisene at jeg måtte dra hjem.
"Beyoncé er sur på meg."
Jeg føler meg som Jay-Z,
men jeg har 99 problemer, og tispa mi er ett av dem.
Jeg fikk en småfrekk melding fra hunden her om dagen.
Ved et uhell, vel og merke.
Jeg la ut et bilde på Instagram av meg uten skjorte.
Dama mi skrev en sexy kommentar.
Dessverre hadde hun glemt å bytte konto. Ja.
På Instagram,
under dette skjorteløse bildet, hadde hunden min skrevet:
"Jeg vil sitte på ansiktet ditt."
Misforstå meg rett, men: "bra at noen har lært deg å sitte."
Det funker faktisk å få en hund først.
Jeg var ikke et hundemenneske, og nå elsker jeg den.
"Faen. Hvis jeg kan elske og ta vare på denne gneldrende, dritende,
brystvorte-manglende pelsdotten,
er jeg kanskje klar."
Så vi bestemte oss for å få barn.
Det var ikke den enkleste reisen. Det skjedde ting på veien.
Dere skal ikke få den Instagram-filtrerte versjonen.
Vi mistet en baby. Vi spontanaborterte.
Det er grusomt for alle å gå gjennom.
Det er en rar sorg, omgitt av hemmelighetskremmeri.
Det varte lenge før jeg kunne snakke om det, men da jeg delte det
innså jeg at andre har hatt lignende opplevelser.
Det var en stor trøst.
Kjæresten min var så sterk gjennom alt.
Jeg beundrer henne. Hun lot seg ikke knekke.
Hun var fantastisk, og det endret tankegangen min fullstendig.
Jeg gikk fra å være redd, forvirret, likegyldig ved tanken på å få barn,
til å plutselig ville bli far mer enn noe annet i verden.
Takk.
Jeg har dårlig samvittighet for at det tok så lang tid
før jeg virkelig gledet meg til å slå meg til ro.
Jeg tok meg god tid.
I slutten av 20-årene var jeg veldig uansvarlig.
Jeg jaktet på nytelse.
I 30-årene snek lykken seg innpå meg.
Jeg var også klar for å komme i gang på grunn av faren min.
Jeg ville gi ham et barnebarn utenfor ekteskap, for å kødde med ham.
Det er ikke den eneste grunnen til å få barn,
men det må være en bonus å tirre fatter'n.
Og enda bedre, Roxy er fra østkanten i London.
Er ikke det utrolig?
Michael Whitehall skal bli bestefar til en bastard fra Cockney.
Vi fikk termin her om dagen.
Vi tok den første ultralyden, og jeg så babyen for første gang.
Øyne og nese, hjerteslag, den lille sølvskjeen i munnen.
Jeg ba om terminen, og sykepleieren ble urolig.
"Termin er mellom 10. og 12. september."
Jeg sa: "Det virker som om det er dato i midten der du ikke vil si."
Det er fordi barnet mitt har termin 9/11.
Roxy ble helt fra seg. Jeg var mer pragmatisk.
Det vil nok ikke påvirke livene våre noe særlig.
Det utelukker nok navnet Osama,
men det var ikke høyt på lista.
"Dette er lille Osama bin Whitehall. Et familienavn."
Hvis du ikke har noe til overs for den kommentaren,
vil du ikke høre hva faren min sa.
Jeg kom ut fra ultralyden. Roxy var fortsatt lei seg.
Jeg ringte pappa og sa: "Gode og dårlige nyheter.
Gode nyheter, babyen er frisk. Dårlige nyheter, terminen er 9/11."
Han sa: "Det kunne vært verre. Det kunne vært tvillinger."
Nei.
"Nei, Michael. Gi deg.
Jeg sier ikke det til Roxy.
Jeg skriver det ned for en fremtidig Netflix-spesial."
For øyeblikket driver jeg og forkaster upassende navneforslag.
Her om dagen kom hun inn på soverommet. "Hvis det er ei jente, Phoenix."
Jeg tenkte: "Ikke faen."
"Hvorfor ikke? Phoenix er søtt."
"Phoenix er et strippernavn."
"Hvordan vet du det?"
"Jeg har aldri vært på strippeklubb,
men det høres ut som navnet på en stripper.
Vi googler det for sikkerhets skyld."
Hun spurte: "Google hva?" "Topp ti strippernavn."
Det ble litt rart. Vi satt der med babybøkene,
og jeg googler topp ti strippernavn.
Jeg fant en nettside med topp ti, og Phoenix står ikke på den.
Men vet dere hva nummer én er?
Roxy.
Vi kan holde på familietradisjonen.
Vi hadde seks måneder før vi prøvde å få barn
til å slå oss løs.
Jeg vil gjøre de kule, spontane, uforsvarlige tingene
vi ikke kan gjøre når vi får barn.
Hun sa: "Ja! Som å kjøre Route 66 eller dra på safari."
Jeg tenkte mer som å røyke metaamfetamin,
bare for å se hva som er så spesielt.
Jeg hører det gir mersmak.
Jeg ga etter for safarien. Hun har drømt om det i årevis.
Jeg kan ikke tenke meg noe verre, for som dere alle vet, er jeg en pyse.
"Vi gjør det, men på mine betingelser."
Jeg måtte punge ut for en luksussafari.
Visse ting gjør jeg billig. Ikke dette.
Er jeg i deres revir, trenger jeg en toppmoderne pansret 4x4.
Jeg trenger en parkvokter som ser ut som The Rock.
Du kan gjøre det billig.
"Den fyren tilbyr det til halv pris."
"Mener du han med sykkeldrosja
og et venstrebein som stopper ved kneet?
Han tilbyr halv pris,
for han må bare kjøre deg inn i Serengeti.
Det er ingen safari. Det er mat på døra for løver."
Du får ikke noe å forsvare deg med. Verken kniv eller pistol.
Det eneste jeg fikk som forsvar mot løver,
var et signalhorn den første dagen.
Et lite signalhorn du pumper.
"Hva faen kan det brukes til?
Jeg blir lemlestet av en løve,
og skal liksom dra frem signalhornet og tute, og så?
Antakelig varsle andre løver i området?
Middagen serveres snart!"
Rådene de gir deg, er helt sjanseløse.
Jeg ville vite om alle mulige scenarier.
"Hva gjør jeg hvis en elefant angriper meg?"
Vet dere hva de sa? "Hvis en elefant angriper,
bør du løpe opp i et tre."
"Jeg er ikke et jævla ekorn.
Jeg kan klatre et tre om du gir meg 20 minutter, et løft,
og en haltende elefant som angriper.
Jeg klatrer ikke de trærne med det første, for ingen av dem har greiner.
Elefantene har spist alle!"
Du får ikke velge medpassasjerer. Det står ikke i brosjyren.
Det er et stort problem. Vi var to.
Bilen hadde seks seter. Gjør matta.
Det viste seg at vi måtte dele bilen under hele safarien
med en familie på fire fra Florida.
Nemlig.
Disse floridianerne… Hva heter folk fra Florida?
Trangsynte.
Jeg må beskrive dem.
Det er viktig og ikke for å være frekk,
men de var ganske godt polstret der bak.
Jeg kritiserer ikke. Vær deg selv. Stor er vakkert. Kroppspositivitet.
Jeg dømmer ingen for deres størrelse.
Med mindre jeg må dele bil med deg
omringet av sultne løver.
Da blir jeg litt dømmende.
Det skulle ha vært en hyggelig ferie men det var hvite knoker.
Hver dag, humpende rundt i Serengeti,
ved siden av en mann som var en döner kebab med MAGA caps.
Hver gang jeg passerte en løve, slikket den seg rundt munnen.
Øyepulte buffetrestauranten på hjul.
Jeg var som sushi på transportbånd.
Roxy prøvde å berolige meg. "Slapp av, Jack.
Hvis løvene angrep oss,
ville de spise seg mette på floridianerne først.
Ingen plass til oss."
"Tenk om vi er appetittvekkeren?
Du antar at vi er pudding.
Du av alle burde vite at
du ikke inneholder nok sukker til å være dessert!"
Dag to, jeg kødder ikke,
kom floridianerens kone ned til frokost,
på en safari,
kledd i skjorte med sebratrykk.
"Hei!"
"Absolutt ikke. Aldri i livet.
Prøv igjen. Husj."
Jeg måtte tute henne tilbake i teltet for å skifte til noe mer passende.
Vi var på safari. Hun kom kledd som bytte.
Jeg var så redd for å tiltrekke dyrene
at jeg ikke brukte min Lynx Afrika deo den morgenen.
Det var det andre som slo meg på safari.
Det er en liten avledning, men jeg tenkte:
"Hvordan har det seg at sebraen ikke er utryddet?"
Hva i helvete røykte Gud da han skapte dem?
Han skapte verdenen på sju dager.
Sebraen må ha stått ferdig klokka 17:55 på fredag.
"Ok, vi er på S.
Raska på med den her, så kan vi dra på puben.
Sebra, du skal være en feit, litt tregere versjon av en hest,
og vi plasserer deg der borte i Afrika
med alle verdens dødeligste rovdyr.
Noen spørsmål?"
"Ja, bare et par.
Hvis jeg skal være der ute med de slemme jævlene,
må jeg kunne blende inn i mengden.
Kan jeg få litt kamuflasje?"
"Vi tenkte svarte og hvite striper.
Veldig slankende."
"Svarte og hvite? Har du sett landskapet?
Alt er beige.
Jeg jobber ikke på Foot Locker.
De andre dyrene gjemmer seg i en busk eller oppe i et tre.
Mitt eneste knep ville være å gå på kamp mellom Newcastle og Juventus.
Hvis jeg skal være kledd som en dust, trenger jeg noe å forsvare meg med.
Mange andre byttedyr, alle faktisk, har store støttenner,
skremmende horn, eller gevir på hodet.
Hva har du tenkt til meg?"
"Hanekam?"
"Ingen våpen, bare en grell sveis? Tusen takk.
Det er meg, hva? Jeg er fanget i et primitivt etegilde,
og ser ut som en lesbisk strekkode?"
Beklager, det sporet litt av.
Jeg har mer om floridianerne. Nivået på samtalene var også en greie.
Hver dag ventet hun på meg i bilen.
Hun sa: "Hva har dere mest lyst til å se på safari?"
Mannen: "Jeg vil gjerne se en tiger."
Lykke til. Du er på feil kontinent.
Helt ærlig, jeg kom meg gjennom uka
ved å erte floridianerne med at løvene var skeive.
Han likte ikke det samtaleemnet.
"Hva snakker du om?
Jeg vet ikke hva dere lærer på skolen i England,
men det skjer ikke i naturen.
Det fins ikke skeive løver."
"Hvorfor kalles en flokk 'pride' på engelsk, da? Ok."
"Det er unaturlig."
Det er det høyrevridde fundamentale kristne sier.
Husker dere Skjønnheten og udyret-filmen,
da de sa at den ville ha en skeiv rollefigur?
De fundamentale kristne var ikke fornøyde.
"Man kan ikke ha to menn som elsker hverandre i en Disney-film,
Det er unaturlig."
Unaturlig.
Den filmen handler om en kvinne som knuller en gnu.
Jeg har ikke hentet det fra Disney Plus-beskrivelsen.
Det må ta slutt, sant? Voksne som provoseres av tegnefilmer.
Det skjedde med Den lille havfrue-filmen.
Hun som spiller Ariel er farget. Rasistiske Twitter var misfornøyd.
"Det går ikke an. Vi kan ikke ha en Ariel med blandet bakgrunn."
Hun er havfrue.
Den mest blandete bakgrunnen noensinne.
Fra livet og ned er hun blandet grillmat.
Det verste var en tweet, med mange retweets,
fra et rasistisk troll som spilte vitenskapskortet.
Hvor tragisk er du
at du prøver blande vitenskap inn i diskusjonen?
Han skrev: "Det er ikke engang vitenskapelig mulig.
Hvordan ville nok sollys nå ned til bunnen av havet
så den lille havfruens hud kunne produsere melanin?"
"Jeg aner ikke. Hvorfor ikke spørre den snakkende krabben?
Vil du snakke med ham?
Dere ville nok ikke kommet overens,
for han er en rastafarier."
Det er fantasi!
Hvem bryr seg, for faen?
Det eneste de burde ha oppdatert er slutten.
En farget Ariel blir neppe lykkelig i alle sine dager.
Hun må gifte seg med prinsen, jages av britisk presse
og rømme for å lage en Netflix-dokumentar.
Jeg hadde ikke tenkt å snakke om dette, men…
Juble hvis du er team Meghan og Harry?
Hvis du er team Kongefamilien?
Hvis du er team Gir blanke faen?
Jeg er på lag med dere.
Jeg synes synd på dem, men når alt kommer til alt,
å ta Netflix' penger for å lage et show der du ydmyker familien din…
Jeg liker å se flere samfunnslag representert.
Jeg så en artikkel nylig, banebrytende nyheter,
Marvel annonserte sin aller første transsuperhelt.
Så flott, tenkte jeg.
Den jeg syntes synd på da jeg leste det, var han som skapte Transformers.
En kvinnelig superhelt som var en mann før? Flott.
Men banebrytende? Optimus Prime var en semitrailer.
Vent til de transformersene begynner å bli delta i kvinnesport.
Piers Morgan irriterer seg nå
over at utøveren i bane tre i kvinnesvømming
har en urettferdig fordel fordi hun ble født som mann.
Vent til han hører at utøveren i bane seks ble født som ubåt.
Det vitner om et større problem
hvor alle må ha en mening om alt.
Jeg likte det bestemor alltid sa:
"Meninger er som fiser.
Hold dem inne, for ingen verdsetter dem like mye som deg."
Det var klokt sagt.
Jeg tror vi har blitt slik
fordi vi blir spurt om vår mening altfor mye.
På Yelp, Tripadvisor, Uber og Amazon.
I butikken: "Fyll ut spørreskjemaet. Gi oss din tilbakemelding."
Utenfor toalettet på flyplassen, er det en rekke med ansikter
så du kan fortelle dem hvor mye dritten fikk deg til å smile.
Og Twitter, hele jævla verdens dodør
som lar oss sende enhver tåpelig mening til verden.
Nå som jeg skal bringe et barn inn i dette giftige helvetet, tenker jeg:
"Hvilket råd kan jeg gi dem?"
Til syvende og sist vil jeg gi barnet mitt dette enkle rådet:
Vi må lære at iblant
er det greit å la folk som vet hva de snakker om,
snakke om det de kan.
Det er mye jeg ikke kan så mye om
og derfor vil det være endel diskusjoner
jeg helst bør styre unna.
Ikke at vi ikke burde ha meninger. Det er viktig å ha dem.
Jeg sier bare at man ikke trenger å ha en mening om alt.
Iblant, veldig sjelden, kan det komme en tid
da man kan tilføre noe av interesse til diskursen.
Men i mellomtiden, vent på din tur,
velg ditt øyeblikk, og, dette er ikke stygt ment,
hold kjeft, for faen.
En omstendelig måte å si
at jeg ikke vil lese negative tilbakemeldinger på Twitter.
Til syvende og sist tror jeg at jeg tilbrakte litt for mye tid i Statene.
Jeg lengtet veldig hjem.
Jeg vil fortelle om et av de mørkeste øyeblikkene.
Jeg hadde bodd der i et år og var i et langdistanseforhold.
Jeg hadde det tøft, og jeg ringte henne.
Da jeg la på, følte jeg meg veldig trist og alene.
"Jeg vet hva jeg må gjøre. Spise et godt måltid.
Unne meg litt god mat og drikke."
Jeg har ikke noe imot å spise alene på en restaurant,
men liker en viss diskresjon når jeg gjør det.
Å spise alene på restaurant er tilnærmet lik sex for meg.
Inn og ut så fort som mulig, minimalt med øyekontakt, løp ut
og skuffe ei dame med størrelsen på mitt bidrag.
Jeg hvisker navnet mitt til vertinnen, og når hun kommer ut igjen
sier hun navnet mitt så høyt hun kan
i den mest deprimerende setningen jeg har noen gang har hørt.
Hun kommer ut og sier:
"Jack Whitehall. Bord for én."
Bord for én?
Det er den mest deprimerende beskrivelsen av lunsjen min noensinne!
Alle snur seg for å se hvem selvmedlidenhetsfesten er for.
Jeg paraderes gjennom restauranten.
Hun plasserer meg på selvmedlidenhetsfest-bordet.
Hvorfor føler kelnere trang til å gjøre dette når man spiser alene?
Hun fjerner den andre kuverten med stor fanfare.
Hvorfor gjør de det?
Som for å si: "Vi vil ikke at noen ser deg
og tro at du venter på noen.
Nei, alle her skal vite
at du sannsynligvis kommer til å dø alene."
"Hvorfor snur jeg ikke stolen inn mot veggen
så jeg ikke får øyekontakt med noen av de glade gjestene?
Eller gi meg en takeawaypose til å dra over hodet.
Eller enda bedre, det er plass under bordet.
Jeg kan jo spise middagen der, som en hund.
Passer det å nevne at det er bursdagen min nå?"
"Har du noen allergier, eller skal jeg bare si 'folk'?"
Så stilte hun mitt nest verste tenkelige spørsmål.
"Vil du ha vann på flaske eller fra kran?"
"Siden du spør."
Hvorfor sies det alltid slik?
Alt vann har vel teknisk sett kommet fra en kran,
selv det fancy på flasker.
Hvordan tror du det havnet der?
Servitrisen var ikke på ei eng i morges,
hoppende bortover, mens hun dyppet dem ned i en bekk.
Nei, men de sier "kran" fordi ord har makt.
"Kran" maner fram et bilde i hodet ditt
av en rusten kran bak, i et smug.
Servitrisen går ut dit med et møkkete spann med vann
for å fylle det mens en svett soussjef
skvetter vann på understellet etter en varm servering.
Kanskje jeg har en livlig fantasi, men dere skjønner poenget.
Hun er tilbake med menyen. Nå trodde jeg hun kødda med meg.
"Vi serverer maten på familiemåten."
"Vel, bare så du vet det, så er dette min familiemåte.
Jeg gikk på kostskole."
"Du kan hoppe over den første siden,
for det er retter ment til å deles."
"Herregud Jeg skjønner. Jeg har ingen venner."
"Her er vi. Dette er mer ditt område.
Vin på glass."
Jeg var så selvgod.
"Uff da. Du har virkelig misforstått situasjonen.
Jeg er britisk, skjønner du.
Jeg spiser kanskje for én,
men jeg drikker for fem!"
Elsker at vi bor i et land der ingen bryr seg.
Å bestille en flaske vin til lunsj og ikke bli dømt.
Herregud.
Det bildet… Hun har hatt et par.
Det bildet, den muntre dagdrikkeren som tømmer en flaske pinot før kl. 13.
Putt den dritten på ti-pund seddelen.
Det er derfor jeg aldri kunne flytte til Amerika permanent.
Jeg gjorde det nesten. På slutten av fjoråret.
Jeg trakk meg ut i siste lita.
Noe jeg ikke gjorde i en annen situasjon,
men det har allerede blitt nevnt.
Jeg innså at jeg vil oppdra barnet mitt her.
Jeg vil slå meg ned her. Hviske det stille, jeg liker meg her.
Ikke på en nasjonalistisk måte.
Det er nok folk i dette landet
som sier man bør elske det på en veldig særskilt måte.
Det er mange ulike grunner til at vi kan elske der vi bor og hvem vi er.
Jeg innså at jo lenger jeg var borte,
jo mer begynte jeg å savne dagligdagse, rare, tilfeldige ting.
Los Angeles er 365 dager i året med solskinn.
Jeg begynte å savne duskregn.
Jeg elsker å sitte i en ølhage
under en paraply
mens det regner sidelengs i midten av juli.
Å være den som må skru på varmelampa hvert 50 sekund.
Jeg savner en ekte musikkfestival
som gir deg matforgiftning og skyttergravsfot.
Jeg gleder meg til å stå i min første moshpit
med lille Phoenix på brystet.
Jeg var på en parodi av en musikkfestival i USA kalt Coachella.
Jeg hørte en kvinne klage over
at det var tomt for håndsprit i VIP-området.
Jeg var på Glastonbury en gang og så en dame på herredoen
stå på huk foran et urinal og bruke en Croc som tissetrakter.
Fint å se deg igjen. Jeg kjente deg ikke igjen før nå.
Jeg savner å bo i et land som gir faen i designermerker
og hvem som bruker hvem.
Der den største motehistorien i 2023
var kleskjeden Primarks samarbeid med bakerikjeden Greggs.
De designet en treningstøyskolleksjon!
Aner dere hvilken stor langfinger det er til velværebransjen?
Dukke opp på treningsstudioet kledd som en pølserull?
Jeg savner maten vår. Innbakt kjøttdeig. Skotsk egg.
En mesterfrokost, skylt ned med fire liter te med melk
og saus på alt.
Vi er så glad i saus her
at den ikke skal helles fra en fjong krukke.
Vi er en maritim nasjon,
og sausen vår skal ankomme bordet i en jævla båt!
Og den skal serveres uten et snev av et smil.
Gud velsigne det fullstendige fraværet av kundeservice i dette landet!
I Amerika ble jeg spurt om måltidet mellom hver eneste munnfull.
Gleden er å komme hjem
og bli servert på en kafé i Bermondsey
av en kvinne som ikke gir faen
om jeg daua på bordet rett foran henne.
Tusen takk, O2!
Jeg var Jack Whitehall.
Dere var fantastiske. God natt!
Tusen takk!
Tekst: Cathrine Hvidsten Jenkins henne.