Downloaded from YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Co je skutečnost a co fikce?
Musíme to promyslet. Myslím, že život nás všechny klame.
Realita může být vymyšlená, někdo ji mohl vymyslet, nebo ne?
Možná všichni žijeme v něčím snu.
POPEL
Ano!
Děkuji všem, že jste tady.
Víte, že na proslovy moc nejsem.
Když otec před čtyřiceti lety založil vydavatelství Urkan,
byla na naší straně spousta přátel, věrných spisovatelů.
Měli jsme tisíce čtenářů. Náš první titul bylo Moře života.
Od té doby jsme měli tolik vzpomínek a nápadů, že?
Ano.
Ale knihy už nikdo nečte.
Má žena mi většinu z tohoto dobrodružství stála po boku.
Pořád čte knihy jako první a důvěřuji jejím instinktům.
Dnes slavíme desáté výročí svatby.
Gökçe, jsem rád, že mám tebe a nás.
Už to nudnou řeč utnu. Jsem rád, že jste tady. Na přátele!
Na přátele!
Já jediný si to myslím, ostatní…
Říkám ti to jako přítel, přestaň psát o svém životě.
Zkus něco jiného.
Podívejme, Gökçe.
Tvému muži už se nelíbí, co píšu.
Myslí, že mám zkusit něco nového.
A co tohle?
Nedávno to psali ve zprávách.
Krejčí ve čtvrti Maltepe v Istanbulu věří, že Anna Karenina skutečně existuje.
Nejen, že tomu věří. Dokonce opustil rodinu a odjel do Ruska.
- Ruska? - Kdyby to byl seriál, nebo film…
- Nekoupili bysme to. - Věřil tomu!
Jdi dovnitř.
Něco si vem.
No tak, jdi dovnitř!
Zabij je.
Zmáčkni to.
POPEL
„Popel nikdy neshoří, je pozůstatkem planoucí lásky.“
„Jak poznáš, že jsi poznala někoho z jiného světa?
A co když ty do tohoto světa nepatříš?
Co když spíš…“
Ať má slova znějí v hlavě komukoli, jeho osud se navždy změní.
Dávám sbohem a dávám se všanc.
Dobré ráno, Ceylan.
- Růžové jsme nechtěli. - Ano.
- Chtěli jsme modré. - Ano.
Lidé, které jsem znala
a kteří mě míjeli, jsou v mých vzpomínkách.
Vzpomínám na všechny ty tváře.
- Zdravím. - Vítejte, paní Gökçe.
Děkuji. Mami?
- Gökçe? - Ano.
Nechávám je daleko za sebou a píšu pro nový život.
Ať ostatní vidí, čím jsem si prošla.
Ať tuto knihu získá kdokoli, bude vědět, že jediný člověk
je zodpovědný za všechny náhody.
POPEL
Ten, jehož jméno se neodvážím celé vyslovit, je M.
Jako by všechny uličky Balatu vedly za ním.
Děsivá agrese M., jeho tajemné mlčení, to vše mě k němu táhne.
Kruh života vyobrazený na paži.
Ptačí stín na šíji.
Tehdy to celé začalo.
V malé pekárně v Balatu.
Tajemstvím M. se tato pekárna proměnila ve vzpomínku,
která nás oba zatáhla do temnot.
PEKÁRNA MÜŞFİKA
To poletující popel toto místo proměnil v zázrak.
A jen já ho vidím.
Jako by mě znamení vedla pokaždé do pekárny Müşfika.
PEKÁRNA MÜŞFİKA
- Ahoj, Lale. Dobré ráno. - Dobré ráno, zlato.
- Jak se daří? - Fajn. Proč tak brzy?
Mám pro tebe návrh.
Tohle je ono. Kde je vchod?
Tady, pojď.
PEKÁRNA MÜŞFİKA
- Dobrý den. - Zdravím, vítejte.
Děkuju.
Nestůjte tam, posaďte se.
Gökçe, netuším, jak jsi to tady našla.
V jedné knize, kterou jsi poslala, psali o této pekárně.
Co?
Hrdina si tady každí ráno kupuje simit.
- Ten chlap se jmenuje M. - M.?
Píše se tam jen M.
Neodhalí jméno, ale je to podivín.
Jako z jinýho světa.
Má na krku a na rukách tetování s hlubokým významem.
Těm, kdo se s ním potkají, změní život.
- Jsi v pohodě, Gökçe? - Jo. Jsem v pohodě.
Čteš román. Je to fikce.
- Fikce. Víš to, ne? - Ale ta pekárna je skutečná.
- Možná i ten chlap. O co jde? - Neuvěřitelný.
Tohle nebudu pít. Pojď, zlato.
Půjdeme.
Dejme si kafe na lepším místě.
Běž, já se ještě projdu.
Dobře. Jak myslíš.
Minulost M. se skrývala v truhlářské dílně.
Znamení mě vedla po cestě do dílny, ta byla jeho svatyní.
Když jsem myslela, že jsem ztracená, částečky popela mě dovedly k jeho prahu.
Došlo mi, že nemám jinou možnost, než sledovat M., jako ten popel.
Dobře, pošlu ti to mailem.
Jasně, hned to pošlu.
- Zdravím, paní Gökçe. - Ahoj.
Pan Kenan má důležitý hovor.
- Počkejte tady. - Dobře.
- Dáte si něco k pití? - Mám, díky.
Ano, přesně.
Dobře, počkám, až se ozveš.
Fajn. Tak ať to jde.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jsi tu teď? Děje se něco? - Myslela jsem, že si dáme kafe.
- Kdo je v obchodě? - Ceylan. Je tam mrtvo.
Dobrý nápad,
ale mám dneska docela fofr.
Zapomněl jsem poslat ten mail.
- Mám jít? - Ne, v pohodě.
Jen musím něco poslat.
Je tu Uğur Örtün.
- Tady nebo v zasedačce? - V zasedačce. Už jdu.
Tak jo.
Dobře.
- Měj se. - Zlom vaz.
Díky.
Tato věž, ukrytá v tajemství, patřila jen nám dvěma.
Bylo to místo mezi bohy.
Tím temným tunelem jsme procházeli pokaždé jinak,
abychom došli až na konec, který se otevíral do nebes.
Otevřením dveří jsme nechali své všední životy za sebou
a vkročili do jiného světa.
Jakmile jsem prošla těmi dveřmi, vymazala jsem na svou minulost.
Byl mým průvodcem, který mě vedl do nebes.
Zdravím, vítejte.
Díky. Slyšela jsem, že tady je někde věž. Nevíte o ní něco?
Věž? Žádnou věž neznám.
Nevadí, poptám se jinde.
- Mír s vámi. - Díky, i s vámi.
- Dejte mi tři simity, dědo. - Haló?
- Tři simity. - Jo.
Ano. Chtěla jsem vám volat.
Ano, pane.
Ano, kousky chybí.
Ne, jen…
Nejde jen o barvu, ale velikost taky nesedí. Nepasuje to.
Dobře. Přivezte ty krabice, ať jich je, kolik je.
Potřebuju je tento týden. Teď už musím. Dobře, zatím.
Haló?
Jste truhlář?
Ano. Co potřebujete?
Chci si objednat zrcadlo. Potřebuju jedno v butiku.
- Kde je? - V Nişantaşı.
Nişantaşı… Máte rozměr? Jaké chcete?
Žádné rozměry nemám. Jen zrcadlo s dřevěným rámem.
- Máme práci. Uděláme to pak. - Chci něco jednoduchého.
- Spěchá to, nebo ne? - Ne.
Tak dobře.
- Pardon, jak se jmenujete? - Ali.
- Zjistím rozměry a vrátím se. - Kdykoli se vám to hodí.
Metin Ali Soykan?
To je pro vás.
Číslo občanky a podpis.
Tak prosím.
- Zapomněla jste něco? - Vaše číslo.
Metin Ali, že?
Říkají mi Ali, málokdo o Metinovi ví.
Jsem Gökçe. Těší mě.
Zavolám s těmi rozměry.
Co zrcadlo tady, Ceylan?
Myslím, že ho nepotřebujeme, ale…
Přines metr.
Změříme výšku.
Tak. Úplně dolů.
Dobrý den, Metine. Ano, Gökçe.
Volala jsem kvůli rozměrům.
Bude o 80 na 150. Na výšku. Bude to stojací zrcadlo.
Dobře. Uvidíme se.
Nashle.
Láska a válka jsou totéž.
Obě připomínají boj mezi vlky.
Když se muž se ženou svíjí pod svojí srstí,
zarážejí drápy do vlastních srdcí.
Je to divoké, šeredné a odporné.
Kdyby mě M. neučil, nikdy bych v sobě neobjevila svou moc.
Gökçe?
Počkej.
Jak se pravdy usazují, zůstávají na mrtvém bodě.
Může srdce milovat dva lidi najednou?
Zjištění, že M. je ženatý, mě srazilo to do kolen
Byla jsem na dně.
Zlomilo mi to srdce. Chtěla jsem se vrhnou do náručí smrti.
Ale kdo by to udělal?
Máme i jednodušší model.
- Ano. - Zase mini.
- Tahle barva by vám sedla. - Hezké.
- Máme i toto. - Ano, krásné.
Vítejte.
Dojdu pro věci.
Tyhle jsou taky krásné.
A co tyto? Nádhera.
Moc hezké.
Parádní.
Ceylan, můžeš pomoct?
Půjde tam k té stěně.
Budeme to muset posunout, ale…
Doufám, že rozměry sedí.
Taky doufám.
Tak jsem k M. přilnula,
že jsem nemohla myslet na to, že je ženatý.
Hotovo. Líbí se vám?
Asi ano…
Nelíbí se vám?
Trochu tam zavazí. Možná bysme ho měli pověsit na zeď.
Ale bylo vyrobené se stojanem. A je těžké, je z masivu.
Ta zeď ho neudrží. Můžeme to zkusit, ale…
Bude to asi vypadat líp. Co myslíš, Ceylan?
- Jak se to líbí vám, paní Gökçe. - Bude lepší na stěně, ne?
- Oddělám ten stojan. Chvíli to potrvá. - Fajn.
Trochu výš.
Ne, to je moc. Trochu…
Jako uprostřed.
Níž.
To je moc.
Trochu doleva.
- Jste v pořádku? - V pohodě.
Udělal jsem nepořádek.
- Vaše ruka? - Nic to není.
Zaběhni do lékárny pro peroxid a gázu.
- Není třeba. Je to jen škrábnutí. - Sedněte si.
- Vážně. - Dobře, posaďte se.
- Tohle. - Možná bysme to měli zmáčknout.
Tady, ne?
Než přijde, tak…
Nečekal jsem, že zrcadlo vypadne z rámu.
Myslel jsem, že stěna to udrží.
- Ale spadlo. - To já…
Rám byl uvolněný, pardon za nepořádek.
Prosím vás. Moc jsem na vás tlačila.
- Ten rám… - Váš…
Já ten rám znovu utáhnu.
Sakra, tolik práce a jak to tu vypadá.
Prosím vás, o nic nejde. Nestarejte se o to, nic to není.
Nespadl vám prsten?
Tamhle.
Jak to myslíte?
Chybí vám.
Asi protože jsem svobodný.
Svobodný?
Ano, nezadaný.
Neoženil jste se?
Pamatuješ, co říkala Kenan, zlato?
Že možná nevydáte Tanerovu novou knihu? Já myslím…
Proč se směješ?
Promiň. Na něco jsem si vzpomněla.
O co jde?
Víš, jak jsem ti říkala o té knížce?
To ten tesař.
No a?
Přišel do obchodu.
A jak ho našel?
Já jsem ho našla.
Šla jsi po chlapovi, kterého neznáš?
Není mi cizí.
To kvůli té knížce.
Ne všechny schody ve věži vedly do nebe.
Ukázalo se, že věž si ráda pohrávala s těmi, kteří neměli průvodce.
Neustále je vedla do temnot.
Abych našla cestu zpět, dělala jsem si značky na každý roh, který jsme minuli.
Jediný důkaz toho, co jsme s M. měli, je vyrytý do zdí této věže.
Nešla jsi pro mě ke dveřím.
Čekala jsem. Zvonilo dřív?
Ne.
Nastup si.
Co děláš?
Co to děláš, chlapče?
Co děláš, zlato?
Ty ses mi hrabal v kabelce?
Nemáš něco jiného na kreslení, Ege?
Hraju si.
Gökçe?
Jen si hraje.
S knihou, kterou nám poslali.
Jsou to jen pracovní verze. O co jde?
Ještě jsem to nedočetla.
Omlouvám se.
Ale už to nedělej, dobře?
Budu.
Světla, které tam M. umístil, jako by ozařovala celé město.
Tady neplatí žádná pravidla.
Zdali někdo vidí ty částečky popela, co okolo nás poletují, když jsme spolu.
İlyasi, běž pro Latifa.
- Ahoj. - Ahoj. Vítejte.
Je zrcadlo hotové?
Ještě jsem ho neořezal. Udělám to a přivezu ho.
Jasně. Žádný problém.
Co vaše ruka?
Tady je čaj…
Nepromluvíme si venku?
Jasně.
Začalo pršet.
Takhle to tu chodí. Nepředvídatelné. Brzy skončí.
Ano?
Ne, pane. Já mám hotovo.
Doručili jsme ho v pořádku. Musíte se zeptat kurýra.
My za to nemůžeme.
Chápu, že jsou dveře rozbité…
Vím o místě, kde dělají pálivou albánskou koftu.
- Dáme si koftu? - Dobře.
- Dobrá. - Dělají tady dobrou koftu.
- Vyrostl jste tady? - Narodil jsem se a vyrostl v Balatu.
Celý můj svět je okolo truhlářské dílny.
- Z Balatu na trh a zpátky. - Tam jsem byla.
- Pekárna… - Tam to znám.
Nikdy jsem sem nechodívala.
Teď jste tady.
Málokdy to tu opouštím.
Já… Ale nic.
Můžeme ještě chleba?
Co nic?
Řekněte mi to.
Málokdy to tu opouštím, ale…
Už dlouho jsem nikde nebyl. Jen u vás v obchodě, jinak nic.
Jak se vám to venku líbí?
Nevím.
Půjdeme na věž?
Jakou věž?
Slyšela jsem, že je tu věž s výhledem na město.
Skoro nikdo ji nezná.
A jak mám vědět, kde je?
Myslela jsem, že byste mohl.
Někdo vám o ní řekl? Jaká je? Jak se tam dostat? A kde je?
- Ví o ní ještě někdo? - Nevím, měla by tu být.
Nenechají mě na pokoji.
Měla bych jít.
Nedojedla jsem to.
Ale i tak díky.
Jsem ráda, že ruka je v pořádku.
Zatím.
- Haló? - Gökçe, kde jsi?
- Na cestě. - Hned přijeď domů.
- Děje se něco? - Čekáme na tebe.
Jsou to jen hry, nejsou skutečné.
Běž do svého pokoje.
- Tak mi vrať Game Boy. - Žádný Game Boy! Běž do pokoje.
Zlato?
- Co se stalo? - Ege se ve škole popral.
Nebyla to jen strkanice.
Kousl spolužáka do ucha.
Má stehy. Jeho matka přišla do školy.
Jistě, že si na Egeho stěžovala.
Ředitel se naštval. Zřejmě bylo víc stížností.
Nedovolali se ti, tak volali mě. Musel jsem všeho nechat a jet tam.
A co Ege?
Ve škole jsem zjistil, že to není poprvé.
Myslí, že Ege má problém se vztekem.
Nevěděl jsem, co dělat. Díky bohu, že Lale pomohla.
- Kdes byla? - A co to druhé dítě? Můžeme něco udělat?
Ne, drahoušku. Mluvili jsme s rodiči.
Už jsme to zvládli. Všechno, co bylo třeba.
Neboj. Nebylas v obchodě.
Kdes byla, Gökçe?
- Něco jsem zařizovala. - Proč nebereš telefon?
Neslyšela jsem ho.
Nemůžeš ho neslyšet. Tak to nejde!
Tak to nejde!
- Zavolej, kdyby něco. - Jasně.
Kenane, bolí mě břicho.
Třeba to pomůže.
Kenane, prosím!
Ahoj, zlato. Skončíš dnes v butiku dřív?
Dobře. Asi pojedu rovnou na večeři. Nezvládnu tě vyzvednout.
Dobře, uvidíme se večer. Neopozdi se.
Měj se.
Zakryjeme i ostatní okna?
Nech mě dodělat tohle.
Povedlo se to, co?
Ano. Nejdřív jsem si s tou barvou nebyla jistá.
Ale celé to vypadá dobře.
A co to velké okno vzadu? Udělám ho taky?
Jasně.
- Mám tu knížku dát dozadu? - Dej mi to.
Prolistovala jsem ji, vypadá zajímavě.
Jak to myslíš? Četla jsi ji?
Nečetla. Jen prolistovala.
Proč mi lezeš do věcí?
Byla jsem zvědavá. Ale věřte mi, nic jsem nečetla.
- Kolik jsi četla. - Jen začátek.
- Bůh s vámi. - Díky.
- Nesu to zrcadlo. - Půjdu udělat ty okna vzadu.
Chcete vidět tu věž?
Chci.
Pod jednou podmínkou.
- Znáte ji? - Ne.
Dívala se na nás.
S každým krokem mé srdce bilo rychleji.
Na posledním schodu jsem zamrzla. Skoro jsem ztratila odvahu.
Dveře do nového světa stály přede mnou.
Má ruka se v té jeho zmenšovala a rozplývala.
To, co čekalo za dveřmi, bylo ale asi ještě lepší.
Jsem už připravená na vše.
Tady už jsem byla, znám to tu.
- Jak? Nikdy jste tu nebyla. - Ale v myšlenkách jsem se tu toulala.
S kým jste tu byla?
- S nikým. - Nikdo to tu nezná, jen já.
- Kdo dělal dole ty kresby? - Možná vy.
Ještě jednou!
Je to vysoko.
- Jak jste se o tom místě dozvěděla? - Prostě tak.
Někde jste o něm musela slyšet.
To byla podmínka. Slíbili jsme si, že si to řekneme.
Mluvili o tom v pekárně.
V pekárně.
Oba víme, že to je lež.
Nevěřil byste mi.
Nevěřil co?
Viděla jsem ho.
Bylo to jako v myšlenkách někoho jiného.
Jako ve snu.
Myslíte jako osud?
Možná.
Musíme to vidět, abysme to někde znali?
Zapadá slunce.
Nech ho.
Bylo načase.
Kam jdete?
- Kolik jste jich letos vydali? - O půlku míň než loni.
Taky jsme toho letos moc nevydali.
To protože pořád roste trh s elektronickými knihami.
- Pane Kenane, ráda vás vidím. - Nápodobně.
- Nechte si chutnat. - Díky.
Ukážu vám tajemství.
Připravená?
GRAND HOTEL ISTANBUL
RESTAURACE
To já tohle město rozsvěcím.
Co děláte?
Teď bude frmol, bude to dobré.
Vaše žena přijde, že?
Ano, asi trčí v zácpě. Omluvte mě.
Takže vy rozsvěcíte tohle město?
Ne každý večer.
Nejradši bych všechno teď změnila.
Sebe, svůj život…
celý svět.
Nechtěl byste to tak?
Možná jsem to chtěl.
Možná jsem to změnil.
Kdes byla?
Tady jsem.
Kdes byla, Gökçe?
Byla jsem tady.
Na to nezapomenu.
Já na to taky nezapomenu.
Vysmíváš se mi. Vzpamatuj se.
- Nevysmívám. - Věděla jsi o té večeři a nepřišla jsi.
Nemělas telefon. Ztrapnilas mě!
Nebylo ti trapně, Kenane.
- Jen jsi neměl svůj stín, to je celý. - Co?
Co je to za hluk? Nemůžu spát.
Nic, chlapče. To nic.
Gökçe, o co jde?
Už jdu, zlato.
Asi oranžové. Budou vám slušet.
Já bych brala modré.
- Jak chcete. - A co tamty?
- Zdravím, pane Kenane. - Ahoj Ceylan. Gökçe tu není?
Ne, šla dřív.
- Potřebujete něco? - Jen jsem se stavil.
To je nové?
Ano. Paní Gökçe chtěla změnu.
A naše nové zrcadlo ještě nevisí. Truhlář je v Balatu.
V Balatu? Proč?
Asi ji to napadlo kvůli té knížce, co čte.
Jaké knížce?
Myslím, že se jmenuje Popel.
Dobře. Sbohem.
- Kdy se Gökçe vrací? - Myslím, že dnes už odešla.
Dobře. Sbohem.
- Co tady děláš s tou ženskou? - Jak se opovažuješ tak ptát?
Ví, že jsi ženatý?
- To, co máme nic neznamená. Jsme manželé? - Na papíře jo.
Pokud si nebudeš do rozvodu dávat pozor, tak vím jak…
Vypadni odsud! Běž!
Každý za své hříchy zaplatí.
Dávej pozor na svou slabost a nenech to zajít moc daleko.
Co to bylo?
- Co? - Co se právě stalo?
Nic. Není to důležité.
Říkal jste, že nejste ženatý.
To je výslech? Kvůli čemu?
Nejste vy náhodou vdaná?
- Chci vysvětlení. - Za co?
- Lhal jste mi! - Jak? O čem to mluvíte?
- Říkal jste, že ji neznáte. - Koho?
Prošla kolem nás, ptala jsem se, co je zač a vy, že ji neznáte!
To vy lžete a jste ve skutečnosti vdaná!
Jak o té věži víte? Řekněte!
Vůbec vás neznám. Co jste zač?
Kdo jste?
- To řekněte vy! - Kdo jste? Chci…
Co jste zač, co?
- Kdo jste? - Já…
- Kdo jste? - Vy…
- Hej! - Co jste zač? Co?
Táta chtěl, ať se vdám za Büşru.
Obchody šly bledě a byl nemocný.
Měli spolu nějaký obchod a my jsme se do toho zapletli.
Nikdy jsem s Büşrou nespal.
Věděla, že ji nemiluju.
Když táta umřel, chtěl jsem se rozvést.
Nechtěla, odstěhovala se a pak se to zvrhlo.
Jednou přišel její starší bratr. Jen tak vyvázl živý.
Skončil jsem s nimi.
- Nejedl jsi. - Nemám hlad.
Dáš mi Popel? Už jsi dočetla?
Ještě to nemám.
Nemělo by ti to tak trvat.
Musím o tom s někým mluvit. Čím dřív to bude, tím líp.
Naše poslední večeře nám zanechala hořko v puse.
M. a R., konečně jste se setkali.
Za stolem, u kterého jsme seděli, mé tělo zachvátila hořká chuť smrti.
A M. mě zabil.
Tentokrát mě nemohl zachránit.
Z lásky zbyla jen hrstka popela.
„…mé tělo zachvátila hořká chuť smrti.
A M. mě zabil. Tentokrát mě nemohl zachránit.“
Zabil ji.
Všechno bylo skutečný.
Jako třeba?
Všechno. Věž, pekárna, Balat.
M., Metin, že byl ženatý, všechno.
Dobře, ale je to román. Fikce.
Je to vymyšlený, ne?
Ty místa a lidi můžou být náhoda.
Říkám ti, že jsem to zažila. Bylo to skutečný, cítila jsem to.
Prožila jsem to.
Jo, ale pokud je to všechno pravda a je mrtvá,
jak to mohla napsat?
Neposloucháš mě.
Osahávala ses s chlapem uprostřed Nişantaşı v tom vraku.
Vím, co jsem viděla.
Pořád sis ještě nevzala toho vydavatele?
Co myslíš tím, že se nechceš vdávat?
Vdej se, usaď se.
Dej na mě.
Věř mi, budeš mít šťastný život.
Dočetla jsem to. Na vydání to není.
Nelíbila se ti?
Až moc patetická.
A konec je takovej mdlej.
Nápad dobrý, ale provedení strašné.
Pokud znáš autora, chci s ním mluvit.
Fajn, zeptám se.
…a odměnou byl jen smutek…
Se zlomeným srdcem…
…mé tělo zachvátila hořká chuť smrti.
POPEL
M: NEMŮŽU SE TŘI DNY VIDĚT. MOC PRÁCE.
Nemohli jsme najít autora.
- Jak to? Kdo to poslal? - Nevím.
- Hledali jsme. Taky nám to nesedí. - Někdo to musel poslat.
- Zjevila se zčistajasna? - Asi přišla s ostaními.
Všechny jsou uložené s kontakty.
Ale Popel tam nemá nic.
Doručil to kurýr?
Tak zavolejte všem kurýrům.
- Tak ho najdeme. - Dobře, jdeme na to.
Kde je Metin?
- Kde je Metin? - Kdo?
- Ali. - Mistr šel na středeční trhy.
- Chcete adresu? - Není třeba.
Ano, madam?
- Papriky, dědo. - Mám je.
Tady.
Půjdeme?
Tak co chceš?
- Gökçe. - Co to bylo za lidi?
Nikdo.
Co mi tajíš?
Tajím? Tohle se tě netýká. Nestarej se, je to práce.
- Kolik máš ženských? - Co? Co je to s tebou?
Musím o tobě vědět všechno, dobře?
Není to pro mě jen úlet.
- Začínám k tobě něco cítit. - Ne. Nedělej to.
Prostě ne.
Neodstrkuj mě.
Odstrkuješ mě od sebe.
Já… se začínám ztrácet.
Nikoho neodstrkuju, neutíkám a neschovávám se.
Hele…
Nejsem v pozici, kdy bych mohl někomu ukazovat cestu.
Gökçe, co se děje?
Uklidni se.
Gökçe, co děláš?
Gökçe. Proboha.
Co je to s tebou?
Kdykoli zavřu oči…
jsem na té věži.
Jako na útesu.
Chci křičet.
A nemám hlas.
Ani nevím, jak se jmenuju.
Nevím, jak se jmenuju.
Skutečnost toho, čím jsem si prošla…
je zamlžená.
Všechno se mi plete.
Gökçe, co to děláš?
Zatlač si to.
Našli jsme adresu, odkud ho poslali.
Poslali ho před rokem a doručil ho neznámý kurýr.
- Bydlí tam jistá Reyhan Akkaya. - Pošlete mi tu adresu.
Jistě.
Ano?
Zdravím. Vy musíte být Reyhan.
Jsem Kenan Urkan, majitel vydavatelství Urkan.
Omlouvám, že jdu bez ohlášení, ale…
Chci mluvit o knize, co jste nám poslala.
O jaké knize?
- Popel. - O žádné knize nic nevím.
- Asi se pletete. - Tu knihu poslali z vaší adresy.
Asi před rokem.
Žijete sama?
Ano.
A žila jste sama i před rokem?
Ne, ona… tu se mnou žila starší sestra.
Můžu mluvit s vaší sestrou?
Ne, už s námi není.
Upřímnou soustrast. Moje chyba.
- Jak se jmenovala? - Duygu Akkaya. Jste tu špatně.
Vím, jak vaše sestra zemřela.
- Tu knihu nejspíš napsala ona. - Myslím, že ne.
Je to milostný příběh mezi tesařem jménem M. a ženou.
Na konci tvrdí, že ji ten tesař zabil.
Pokud máte ohledně její smrti pochyby, může být použitá jako důkaz.
Nemám pochyby. Už jsem policii všechno řekla.
- Ilyasi, běž dovnitř. - Přinesu zbytek.
Běž dovnitř.
- Co tu děláš? - Nejdřív se uklidni.
Ne. Jak se opovažuješ sem chodit?
Taky po tobě netoužím.
Počkej! Byl u mě jeden muž.
- Kdo? - Nevím. Duygu…
Nemluv o ní. Nepřipomínej mi ji, chci zapomenout.
- Napsala o tobě, o Balatu, o vaší lásce. - Přišlas mě naštvat?
- Víš, že napsala o vlastní smrti? - Co je to za nesmysl?
- Nevytahuj minulost. - O vlastní smrti! A bůhví, co ještě.
Už sem nechoď!
Nebo uvidíš.
Co se tak tváříš?
Našel jsem autora.
Ženu.
Jménem Duygu Akkaya.
Je to smutný.
Zdá se, že zemřela.
Nebo…
ji někdo zabil.
Zvláštní, že?
Napsala o své smrti.
Skoro to předpověděla.
Vydavatelství našlo telefon na její sestru.
Ege?
Duygu?
Jak zemřela?
Uškrcení? Zastřelení?
Co?
Nevím.
Snad moc netrpěla.
Můžeš se zeptat sama. Tady je adresa její sestry.
Pardon?
- Vy tu bydlíte? - Ano.
Jdu na číslo deset. Zvonila jsem, ale nic.
Myslíte Reyhan? Prý se odstěhovala. Sbalila si a rychle odjela.
- Nevíte, kam se odstěhovala? - Ne.
Měla sestru?
Ano, Duygu. Loni jsme o ni přišli.
Slyšela jsem. Jak zemřela?
Někdo říká, že to byla sebevražda.
Jiní tvrdí, že byl tehdy v domě nějaký muž. To je vše.
- Zdravím. - Pozdrav pánbůh.
Prosím?
Sháním dobrého tesaře.
- Slyšel jsem o vás. - Co potřebujete?
- Potřebuju knihovnu. - Bez problému. Hned jsem zpět.
To není žádný problém. Co máte na mysli?
Nic velkého. Moderní knihovnu ze surového dřeva.
Dobře. Napište mi rozměry.
S cenou si nelamte hlavu. Hlavně ať je to rychle.
Přesně za týden.
- To je pozdě. - Jde o čas, ne o peníze.
Ale můžu postavit něco z toho, co už mám.
Dobře.
- Dobře. Ještě něco? - Napíšu vám adresu.
Proč mě sleduješ?
Znáš Duygu Akkaya?
- Metin možná spáchal zločin. - Jo, spáchal.
Je zločin, že se s tebou vídá. A není to poprvé.
Někde tam nahoře je to všechno sepsané.
Teď jsi komplic jeho zločinu.
- Je mi fuk, co si myslíš. - Vážně?
Všichni jednou musí čelit svému osudu.
Bůh je všemocný.
Tohle je první a poslední varování.
Jestli máš špetku rozumu, budeš se od této čtvrti držet dál.
To jste nemusel.
Nesmysl. Nenecháme vás o hladu.
Byl jste tu někdy?
Tohle je poprvé.
Tak poprvé, co?
Ano.
Máte ženu?
Nemám.
A měl jste někdy nějakou?
Ano, měl.
- Nevyšlo to? - No… To je minulost.
Posunul jsem se. Zapomněl.
Vítej, zlato. Pojď. Večeře je hotová. A máme hosta.
Co myslíš?
Dělal ti zrcadlo do obchodu. Tak ho znám.
Má žena, Gökçe.
Odvedl skvělou práci, že?
Maso je hotové.
Sedněte se. Hned jsem zpátky. Povečeří s námi.
Už mám hotovo. Sbalím se a pojedu.
No tak. Vyloučeno. Říkám, že vás nenecháme hladového.
Gökçe?
Mistře?
Tohle tu nechám.
To nebylo třeba. Díky.
Čtete?
Nemám čas.
Je to naše práce. Většinu čte Gökçe.
Že, Gökçe?
Lidi by měli číst.
I kniha napsaná před sto lety může lidi pořád zasáhnout.
Přemýšlejte o tom. Tehdy dívky nesměly číst romány.
Proč?
Aby se nenechaly unést.
Třeba Don Quijote.
Tehdy lidi proudili do ulic a mysleli, že jsou rytíři.
Vystydne to.
Slyšel jste někdy o fiktofilii?
Taner nám o tom říkal, pamatuješ?
- Zajímavá nemoc. - Kde je Ege?
V pokojíčku, zlato. V pořádku, donesl jsem mu jídlo.
Fiktofilie.
Zamilovanost do fiktivní postavy.
Světová zdravotnická organizace to nebere jako nemoc,
ale já myslím, že je to vážné onemocnění.
Díky za večeři.
- Dobrou noc. - Gökçe objevila nového autora.
Duygu Akkaya.
Odkud ji znáte? Odkud znáte Duygu?
Duygu napsala tuhle knihu.
A píše v ní i o vás.
- O čem to sakra mluvíte? - Je to jen knížka.
Jen kniha, co?
Pokračujte.
Možná by Gökçe ráda pokračovala.
Dobře, tak já.
Hlavní hrdina je jistý M.
Duygu, autorka knihy, se do něj zamiluje.
A usiluje o něj, i když ví, že zemře.
A tahle část se týká vás, pane tesaři.
M. je tesařem v Balatu.
A je ženatý.
Potká Duygu.
Přiměje ji, aby se do něj bláznivě zamilovala.
A on pak spí s její sestrou.
Čí je to příběh?
To je váš příběh, pane tesaři. Nejste M. z té knihy?
Počkat. O co vám jde?
- O co vám sakra jde? - Tohle je má nejoblíbenější část.
„Jediný, komu jsem řekla své tajemství, M.
Mou část, mou krev, R.
Všechny jejich lži jsou dohromady jednou velkou zradou…“
Nic takovýho tam není!
Zasel jste zárodek zrady mezi dvě milující sestry.
Zajímavé rozuzlení, že? To se ti líbí.
Já ani Reyhan jsme Duygu nezradili. Duygu do mě byla blázen, to je celý.
Dobře. A tohle je taky lež? Dej mi to, Gökçe.
Prosím.
Ano, tady to je.
„Naše poslední večeře nám zanechala hořko v puse.
M. a R., konečně jsem vás konfrontovala.“
Proč to udělala? Protože jste spolu spali?
- Pozor na pusu, nebo ti ji rozflákám! - Já nic neříkám. To ta kniha.
Znáte i něco jinýho než jen knížky?
Víte něco o životě tam venku? Řekni mu to.
Víte co? Gökçe neví, co je pravda a co lež.
Protože Gökçe vás našla díky té knize.
Četla tu knihu a chtěla prožít, co se tam píše.
Vážně jsi mě tak našla?
Bylo to skutečný.
Skutečný? Do prdele! To jsme pro tebe všichni jen hračka?
Zabil jsi ji?
Co?
Teď ten příběh změníme.
Co bylo mezi vámi, Duygu a Reyhan,
cokoli, co chtěla Gökçe mít,
a jakoukoli stopu po Gökçe, všechno to smažeme.
Ale jednu věc nemůžeme změnit.
To, že jste zabil Duygu.
Víte, kolikrát se pokusila o sebevraždu?
Kolik brala prášků?
Co se stalo, když si je zapomněla vzít?
- Víte to vůbec? Víte? - Pusť mě!
Kolikrát se pokusila o sebevraždu?
- Pusť mě! - Neznáš Duygu!
Vůbec nic o ní do prdele nevíš!
Neznáš Duygu!
Gökçe, volej policii!
Co je skutečnost a co fikce?
Měli bysme o tom přemýšlet. Myslím, že nás realita balamutí.
Realita může být vymyšlená, ne?
Možná žijeme jen v něčím snu.
TANER ALPAR POPEL
Ano. Prosím.
Hrdinka spáchá sebevraždu skokem pod vlak.
Chtěl jste se spojit jinou románovou postavu s tou svou?
Ano. Ta podobnost je záměrná.
Nenapadl mě údernější konec než sebevražda Anny Kareniny.
A tento konec je tak poctou velkému mistrovi Tolstojovi.
Vy, pane.
Ta kniha je jiná než vaše přechozí. Jaký byl váš proces?
Z jakých zdrojů jste čerpal?
Došlo mi, že jsem psal až moc o sobě.
Jednoho dne jsem si řekl,
„Tanere, prosím tě, je čas na něco novýho.
Přestaň psát o svým životě.“
Představte si, jaké by bylo vniknout do cizí hlavy.
A vidět život jejich očima.
Tak se zrodil Popel.
Díky. Díky, že jste přišli.
Překlad titulků: Ondřej Zacha