Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Чи я шкодую про щось? Так, трясця, шкодую.
Але саме це й мотивує мене долати жалі.
Типу виправити їх.
Я роблю це за допомогою живопису чи письма,
бо не можу виправити фізично.
Все пропало!
Знаєте, клята штука, яка називається «час».
Просто… вийшов.
Ось як я це собі уявляю…
Якщо ви їдете у потязі,
у кожному вікні видно краєвид.
Як на фото. Вжух.
Ви більше туди не потрапите.
Так і в житті —
фіксуєш зображення, які проходять повз.
А не можеш… Воно зникло.
РОКKІ Я НЕ БОЖЕВІЛЬНИЙ. Я…
СТАЛЛОНЕ
Дуже легко стати самовдоволеним.
Я думав: «Треба зробити щось радикальне».
Усе стає якимось буденним, повторюваним.
Я відчуваю, що трохи в'яну, сохну,
наче старий інжир, який впав з дерева. Розумієте, сохну.
Боже, скільки мені лишилося? Ще 20 років?
Не хочу бути самовдоволеним 20 років.
Тож я сказав: «Ого, ти справді хочеш адреналіну?»
«Їдь».
Ось чому я маю переїхати на схід.
Ніщо, на мою думку, не надихає так, як взяти свій будинок чи історію
згорнути й викинути.
Хто ця людина, Сильвестр Сталлоне?
Митець, письменник, поет, актор,
величезна знаменитість.
Як це сталося?
Слай - людина, яка завжди йде своїм шляхом.
Якщо шляху не існує, він сам прокладе дорогу.
Він сам себе створив.
Здається, він не виглядав великим актором.
У нього не було явної харизми.
Але він винайшов дещо інше.
Актор, який сам пише сценарій і режисує.
Він був не перший, але він став першою суперзіркою, яка це зробила.
Він справді розумів, чого від нього хочуть люди.
Мене захопила історія Сталлоне,
ніби це була моя власна історія.
Це була моя мрія, що може статися у кар'єрі.
Більше ніхто не вступав у три кінофраншизи.
За цим стоїть геній.
Це не випадковість.
Покажете мені касети, які ви знайшли, пакуючи речі?
Так, є деякі.
Подивимося.
Це «Нью-Йорк Таймс».
Можете зробити мені послугу?
Спочатку я процитую ваш прес-реліз,
а потім ви продовжите, коли я закінчу. Так? Гаразд.
Сильвестр Сталлоне народився в суворій Пекельній кухні Нью-Йорку
спекотного літа 1946 року.
Чорт забирай.
Ніколи не думав, що повернуся сюди.
Я народився у Пекельній Кухні. Я був Нью-Йорком.
Я не був тут 65 років.
Ви тут живете?
Ні, я живу в 45-му.
-Так? -Так.
-Я тут жив. -Ви жили в цьому кварталі?
-Так, авжеж. -Яким він тоді був?
-Брутальним. -Справді?
Тоді це була реальна Пекельна кухня.
Пам'ятаю, вікно завжди було відчинене.
Ти багато дізнаєшся про людську природу
і спостерігаєш за життям.
Ніби дивишся фільм.
«Гей, коли прийдеш?», «Я завтра прийду».
«Закрий своє кляте вікно».
І туди-сюди.
Пам'ятаю, мій батько завжди носив італійську футболку,
здається, щось з п'єси Артура Міллера.
«Погляд з мосту» — моє життя.
Батько приїхав до Нью-Йорка, тут зустрів мою матір.
Він був перукарем з переходом у «косметологію»,
бо там перукарям платили більше грошей.
Наш батько був дуже невпевненим у собі, думаю, тому що був неосвіченим.
Будь-яка зневага чи образа і…
Він злітав з котушок.
Мама теж не була янголом.
Вона була вправна зі старою щіткою для волосся та мочалкою.
Її довгі нігті ніколи не ламалися. Вона казала: «Ти, ходи сюди!»
Мати розносила сигарети у «Діамантовій підкові Біллі Роуза».
Саме звідти надходили гроші.
Батько казав, що вона просто боїться мати дитину.
Хоча вона була на дев'ятому місяці вагітності, їздила на автобусі.
У неї почалися пологи.
Хтось розумний висадив її з автобуса
і переніс до благодійного відділення.
І саме там я з'явився на світ,
через ці обставини
у мене паралізувало усі нерви збоку рота.
Тож я народився з гарчанням.
Вона була ексцентричною, барвистою,
дуже відвертою і непередбачуваною.
Я знаю, що успадкував певну…
лютість від батька, жодного сумніву.
Наші батьки були як годинниковий механізм.
Я лежав у ліжку і слухав, як вони кричать одне на одного.
Мій батько…
Я ціпенів від страху, бо відчував, як трясеться підлога чи стіни.
Гадаю, вони обоє були настільки захоплені своїми проблемами,
що просто від нас позбулися.
Більшість часу я жив у пансіонаті.
Майже 12 місяців на рік.
Ніколи не вертався додому, бо у них не було часу.
Вони обоє працювали.
Люди кажуть: «Ти почуваєшся обділеним, тебе не виховали».
Я думав: «Так, це правда».
Можливо, виховання походить від
поваги й любові до незнайомців.
Відчувати прийняття й любов від глядачів —
ненаситний голод.
Я б хотів впоратися з цим, але не можу.
Гадаю, фільми для нас з ним були повним ескапізмом.
Я проводив у кінотеатрах незліченну кількість годин, було байдуже,
сидів і дивився фільм по 5-6 разів,
а потім їхав додому о четвертій вечора.
Я хотів жити таким життям. В ідеалі.
Велич — це важка праця і перемога над злом.
Я завжди поклонявся героям.
Хотів бути тим, хто врятував автобус з дітьми.
Ось ким я хотів бути. Я хочу бути тим, хто…
рятує людей.
Я лишався сам у кімнаті батьків,
у них було дешеве дзеркало з «Вулвортс» за три долари, за $2,99.
Я сидів там і весь день робив щось перед дзеркалом,
будь то імітація…
Коли хтось співав, я рухав губами під фонограму.
Або дивився кіно, як от «Геракл».
Я повертався і намагався імітувати Стіва Рівза.
Момент у «Подвигах Геракла»,
коли він підіймається і руйнує храми,
і цей неймовірно красивий,
добре збудований, ідеальний приклад для наслідування…
Цього було достатньо.
Я такий: «Ось. Це мій шлях».
У мене нарешті з'явився приклад для наслідування.
І доля, яку треба було здійснити!
Батько зрозумів, що не виживе в Нью-Йорку,
тому вони переїхали до Меріленду.
Ми походимо з невдалого шлюбу.
Я повернувся зі школи, а вдома нікого не було.
Моя мати пішла.
Вони пішли до суду. Це було жахливо.
Я поїхав з мамою до Філадельфії,
а брат залишився з батьком у Меріленді.
Повна сільська місцевість і цвіркуни, досить ізольовано,
і там були лише коні.
Тобто, чомусь я полюбив коней
з п'яти чи шести років.
Погані коні, просто коні, яких купував батько.
Двадцять доларів, $25.
У нього не було грошей, але якимось чином він потрапив у команду з поло.
У всіх в поло були гарні коні, чудові трейлери, ранчо.
У нас був смітник.
Коні, більшість з них, були хворі.
Деякі з них, якщо зупинявся зашвидко, сліпли.
Тож я почав грати в поло,
але то був низький рівень, пісочниця.
Але я навчився. Хай там як, у мене виходило все краще.
І коли мені було 13, я почав отримувати рейтинг.
Я хотів отримати національний рейтинг.
Моєму батькові це не подобалося.
І посеред гри
я робив ближній бекхенд,
я не зробив нічого поганого,
він сказав: «Ти засильно тягнеш коня!»
Я відповів: «Я знаю, що роблю». Він каже: «Ні!»
«Ти не знаєш, на чому їдеш». Кричить з трибун.
Нарешті я підтягнув коня, готуючись до ще одного кидка,
а він виходить з трибун,
хапає мене за горло, кидає на землю,
забирає коня і йде з поля.
Я лежав там і думав:
«Я ніколи більше не хочу бачити коня».
Мене виховував дуже…
грубий батько. Розумієте? Тобто…
Тож я знав що таке сильний біль.
Думаю, я просто сказав собі: «Я не зламаюся».
Що б він не робив, я не зламаюся.
Здається, мій батько ревнував.
Мій брат був проблемним хлопцем.
Він прогулював. Він бився.
Був поганим учнем, його виганяли з усіх шкіл.
Я навчався у 13 школах за 12 років.
Мене віддали у військову школу. Думаю, пробув там місяць.
Ну, він був невиправним. У нього було багато проблем.
Він вчився у школі Деверо,
спецшколі для свавільних дітей, здається.
Саме там він почав цікавитися акторством.
А потім вступив до коледжу.
Саме тоді він почав серйозно ставитися до акторської майстерності.
Була можливість пройти прослуховування,
навіть не знаю чому, але я це зробив,
для «Смерті комівояжера».
І мені дали роль.
Я був на сцені і відчував…
Я зовсім не хвилювався.
Я відчував контроль над ситуацією, бо це природно,
легко для мене.
У залі були професори з Гарварду, які підійшли і сказали:
«Подумай про це як про кар'єру».
Я такий: «Припиніть». Він каже: «Так».
«Тобі варто вчитися. У тобі щось є».
І та мить
змінила моє життя.
Я приземлився у Нью-Йорку в день фестивалю «Вудсток».
Я сказав: «Мені час подавати заяву».
Я навіть не знав, у якому місті жив. Я не був його частиною.
Я був дуже самотній і відданий пошуку свого шляху.
Я ходив вулицями. Я знаю, як вижити на вулицях.
Я спав біля дверей, на зупинках, вокзалах і бібліотеках.
Я розумію, що таке мороз.
Я ходив у агентства.
Я ходив до усіх цих місць. «Я хочу бути клієнтом».
«Ми нічого не приймаємо».
Я пхав фото, а вони його виштовхували.
Я пробувався, мені казали: «Ні, невиразний голос. Очі заплющуються».
«Ти це, ти се».
Найкраще, що я отримував, було поза Бродвеєм,
де треба було бути напівоголеним.
Тільки таке лайно я отримував. Це було жахливо.
Мені казали: «У тебе не вийде. Може, будеш статистом».
Тож я почав вірити в це й погоджувався.
Бо щоразу, коли мені давали роль,
я грав лише бандитів.
-Обережно! -Вибач, не бачив.
Головних ролей йому не давали.
Він або працював на сцені, або був реквізитором,
але його не поважали.
Я був зациклений на собі та ізольований
і Джон був таким самим.
Слай почав писати, бо не міг отримати бажане,
тож створював його собі сам.
І це не було типу:
«Ти подумав і хотів зробити». Просто бери й роби!
Я сказав, що все погано. Не хочу більше грати.
Можливо, я писатиму про усі свої розчарування,
робитиму кіносценарії.
Я влаштувався білетером до театру.
Міг дивитися фільми цілий день.
Я брав недорогий магнітофон,
записував саундтрек і діалог,
а потім йшов додому і пробував міняти діалог.
Ось що я почав робити. Я писав, писав кілька років,
доки у мене не набралося 15-16 сценаріїв.
Ми з Джоном точно були на іншій хвилі,
хотіли писати власні речі, прагли створювати щось своє.
Тож кожну п'ятницю, суботу і неділю
ми проводили за пляшкою вина «Бунз Фарм».
Ніколи не ходив у бари, ресторани, клуби. Саме тоді почалося написання.
Ми обговорювали прагнення, мрії
та фільми.
Ми якось пробиралися
до кожного кінотеатру Нью-Йорка.
Ніколи не платили за квитки.
Ми навіть не думали поразку.
Типу: «А якщо у нас не вийде?» Ми ніколи не говорили про таке.
Ось наскільки рішучими, непохитними і відданими концепції…
«Так, там має бути місце для нас, тому що ми такі дивні».
Ми маємо десь вписатися.
Ми мали щось зробити, мали визначити свою долю.
Тому ми й вирішили: «Треба зняти фільм «Коні».
Ковбой та індіанець встали з могил
за 100 років після повішення.
Сіли в машину, поїхали до Меріленду.
Ми орендували зброю.
У сцені ми стріляємо по машині справжніми патронами.
Я сказав: «Хто я? Божевільний».
Його батько переродився в шерифа, який прийшов нас вистежити.
Батько у фільмі. Він у них стріляє.
Та частина, де він нас вбиває, йому особливо сподобалася.
«Я хочу вбити тебе, а потім підійти і знову вбити».
Я спитав: «Це вже щось особисте? Трохи біблійного?»
Це німе кіно. Я спитав: «Слаю, чому в тебе немає звуку?»
«Не міг собі дозволити».
То ти думав, що будеш продавати німе кіно у 1971 році?
Байдуже, якщо такого не робили раніше.
І, найголовніше — у нього був голос. Він хотів, щоб його голос чули.
У старших класах я був показовим прикладом того, як не можна писати.
«Сильвестре, підійдеш почитаєш?» Я такий: «Ні, дякую!»
Він каже: «Так. Більше ніхто не хоче».
Відмова — моє заохочення.
Це виклик.
Ти приймеш їхню оцінку
чи сам себе оціниш?
Слай завжди хотів бути актором,
але завжди мусив писати.
Він хоче бути актором
і йому потрібна роль.
Йому не давали ролей.
Він придумав для себе ролі, бо, ймовірно, вважався непридатним.
Я кинув акторство. Покінчив з ним.
Але Джон Герцфелд попросив допомогти йому на прослуховуванні.
Серед глядачів — хлопець, який стежить за класом,
який зрештою напише сценарій і зрежисує «Лорди Флетбуша».
То був лише початок.
Треба бути у потрібному місці в потрібний час.
Я познайомився зі Слаєм у «Лордах Флетбуша».
Ми були трохи дивними… Дуже дивна пара.
Він — єврей, інтелектуал, член Ліги плюща.
Я… Я такий, як є.
Двоє зовсім культурно протилежних людей.
Він повів мене до своєї квартири біля Лексінгтон-авеню
зі своїм велетенським псом.
Він пофарбував вікна в чорний колір, щоб писати.
Я прочитав сценарій, він був дуже простий.
Тож я сказав: «Дозволь мені бути собою в цій сцені».
Наприклад, коли я сиджу позаду дівчини.
«Пане Россело, що ви робите?»
«Не знаю, я просто сиджу».
«Я піднімаюся, бо сонце світить в очі».
«Мої очі, я не бачу».
І вона повертається до викладання.
За мить я підсів до дівчини.
Обійняв її. Вона така: «Пане Россело!»
«Я не знаю, що це! Мене переслідує сонце».
«Я ходжу туди-сюди». Просто несу маячню, вигадую.
І я зрозумів, що це можливість, яку вони мені дали.
Я казатиму все, що хочу, протягом усього фільму.
Слай завжди переписував сценарій,
покращуючи сцену, в якій грав.
У «Лордах Флетбуша» ми вперше почули
голос Сильвестра Сталлоне перед «Роккі».
Найкраща сцена у фільмі,
якщо не одна з найкращих у кіно 1970-х років, як на мене,
де його наречена, Марія Сміт, переконала
купити обручку, яку тупий покидьок не може собі дозволити.
Дівчина, яка щойно вийшла звідти,
якщо ти покажеш їй обручку за $1600 ще раз,
знаєш, що буде написано на твоїй могилі?
«Я був тупий і показав Френні Малінканіко каблучку за $1600».
Стенлі — цікавий персонаж у тому фільмі,
але він не викликає симпатії.
Він просто… Він такий покидьок.
Але у цій сцені він змушує полюбити його,
бо ти розумієш, наскільки він насправді кохає Френні.
Ми вперше змогли вловити музичність чи звук
діалогу Сильвестра Сталлоне.
Чорт.
У той момент я розумів, що моя доля — писати сценарії.
Я ж знав, що мене так важко знімати.
Я завжди грав бандитів.
Я такий: «Добре, це правда. Так».
Але я й хороший. Я такий м'який.
Якщо можна поєднати це,
вийшов би чудовий персонаж.
Я не мав такої можливості, доки не з'явився «Роккі».
Але попередником був Стенлі Россело і «Лорди Флетбуша»,
де я постав жорстким бандитом:
мотоциклетна куртка, жирне волосся, сигарета, але викликає симпатію.
Одне вело до іншого.
Якби мені не дали ролі, якби я не отримав хороших відгуків,
ніколи б не заробив $1300,
достатньо, щоб купити машину за 40 доларів й їхати 11 днів до Голлівуду.
БУЛЬВ. САНСЕТ БЕВЕРЛІ-ДРАЙВ.
Єдиним, кого я знав у Лос-Анджелесі був Генрі Вінклер,
який став великою зіркою, зігравши Фонзі.
Машина зламалася на перехресті Голлівуд і Вайн.
Просто бум, зупинилася. Це була доля.
Я відразу подзвонив до Генрі.
«Так, ти маєш мене забрати».
«У мене машина зламалася».
«Я тут, прямо на бульварі Сансет».
Я сказав: «Зараз буду».
Я поїхав і забрав його та велетенську собаку,
увесь його одяг у машині чомусь був на валізах.
Він не міг взяти мене до себе. У мене була собака, дружина.
Він показав мені, де мотель,
і я зупинився там на три ночі.
А потім я знайшов якийсь смітник у Долині,
за одну вулицю від бульвару Бальбоа.
ГОЛЛІВУД
Гаразд.
Мене представили Джину Кірквуду, виконавчому продюсеру,
ми поговорили, а потім я подав йому ідею, «Роккі»,
ми її розвинули, і ось що вийшло.
Ряд обставин був, мабуть, справді трохи незвичним,
бо в мене був дуже обмежений послужний список.
-Тож… -Жодного послужного списку?
…вийшов доброзичливий і чудовий ланцюжок помилок.
Так, знаєте, це все спрощує.
Насправді я був на акторських пробах,
і все йшло не дуже добре.
І на виході двері ледь не зачинилися,
я заглянув у двері і сказав:
«До речі, я трохи пишу». А він каже: «Справді? Повертайся».
Я почав писати,
і почав робити щось похідне від «Злих вулиць».
Я хочу зробити збирача. Хочу показати сувору вулицю.
Я працюю над сценарієм, собака сидить на столі,
і я працюю, палю цигарки й глушу каву.
І усе виходить.
Просто… Працює.
Але у «Роккі» є злочин.
У той час моя подруга друкувала його
і почала плакати.
Вона каже: «Я ненавиджу Роккі. Ненавиджу його. Він жорстокий».
«Він б'є людей. Він їх б'є».
Я сказав: «А якщо зупинитися до того? Може, він майже б'є».
«Міг би, це його робота, але не робить цього?»
«Було б добре».
Я сказав: «А якби в нього була дівчина?
Так, гарно.
Тож я повернуся.
Почав писати. «Дівчина. Гарно».
Але тепер він не боєць. Він просто хлопець. Немає ніякої історії.
Він просто хлопець з периферії, волоцюга.
Він бомж!
А тепер я згадую «У порту». Террі Меллой.
Вибух. Марті, фільм «Злі вулиці».
Поєднай, а потім додай свою інтерпретацію.
А потім усе зійшлося на тому, що він став бійцем.
У мене було $106, оренда — $300.
Переді мною стояла така дилема. Я був майже банкротом.
Я написав його за три дні.
Потім, звісно, я повернувся, переписував і переписував.
Коли пишу, я намагаюся
не хвилюватися про його недоліки.
Я знаю, що, може, 90% нічого не варті,
але знання, що в тебе є початок, середина і кінець
для мене дуже важливе.
Продюсери кажуть: «Ми хочемо Раяна О'Ніла. Він любить боксувати».
«Або Берта Рейнольдса».
Я такий: «Ні, я пишу його для себе».
Їм сподобався сценарій, але вони так не хотіли знімати вас,
що пропонували все більші гроші, щоб ви пішли, так?
Ви маєте рацію. Сума зросла до $265 000.
-За те, щоб не зніматися у фільмі. -Саме так.
Я знав, якщо продам його, навіть за $500 000,
знав, коли гроші закінчаться,
я дуже шкодуватиму, що продав.
Що корисніше?
Жити в ілюзії
і мати трохи надії, що ти міг бути великим,
чи мати можливість стати великим,
а потім зіпсувати усе і зрозуміти, що ти невдаха.
Тому я вважаю, що легше жити в ілюзії і сказати:
«Знаєте, якби мав такий шанс, я б їх усіх переміг».
Я вперше пішов до трейлера
холодними вулицями Філадельфії
і зрозумів, що це момент істини.
Мене спитали: «Сильвестре, ви готові?»
Я сказав: «Ні. Але Роккі — так».
Те, що сталося, було надзвичайно.
Ми знали, що відбувається.
Усі актори, яких я хотів, пішли з проєкту,
їх замінили ідеальними акторами.
Аполло Крід? Є лише один хлопець, який може його зіграти.
У нього був голос, розмір, зарозумілість.
Ми хотіли взяти Кена Нортона, але він пішов за 2 ночі до того,
і я думав: «О, Боже».
Я вірю в Боже втручання.
Талію Шайр теж взяли в останню хвилину, бо не могли знайти потрібну людину.
Вона зайшла, і щойно двері відчинилися,
ніби світло засвітилося. Бац.
Я підійшов до неї, у неї було синьо-чорне волосся,
а очі виглядали ось так.
Я сказав: «Це вона».
Мені подобається цей персонаж. Тут щось є.
Я не буду сумніватися. Можеш не пробуватися.
Будеш грати.
Те ж саме сталося й з іншими.
«Роккі» — це в жодному разі не фільм про бокс.
Це просте дослідження характеру людини, яка…
Історія кохання.
…яка має бути цинічною.
-Це історія кохання. -Але він на нього не здатний.
-Історія кохання. -Він приймає життя.
-Це його доля в житті. -Скажи.
Єдине, чого він хоче більше за все — не старіти на самоті.
Скажи це.
Той молодий хлопець не зміг дістатися до кохання.
-Він не зміг сказати це вголос. -Ні.
Так, ви праві.
Я тоді теж такого не міг сказати.
Я сиджу і чекаю на сцену з Едріаном на льоду.
«Вгадай що? Тридцять статистів скорочено».
Скільки є зараз? Він каже: «Жодного».
Скільки ще треба знімати?
«Може, дві години».
Я відповів: «Ого».
«Може навіть на краще».
Роккі спостерігає і бачить те, чого не бачать інші люди,
намагаючись її повернути.
Він досліджував вразливість, турботу,
трансформацію.
Отже, ми повинні почати з персонажа,
який піде туди.
Знаєш, як я почав битися?
-Ні. -Мій старий.
Він не був розумним.
Він каже мені: «Ти не дуже розумний,
то й користуйся своїм тілом». Тож я став бійцем.
-Розумієш, про що я? -Так.
Чого смієшся?
Моя мати казала протилежне.
Що казала? Що вона казала протилежне?
Вона казала: «Ти не маєш привабливого тіла,
тож краще розвивай мозок».
Вона так казала?
Він був надзвичайним.
Він створив ту жінку,
яку пригнічували й кидали.
Він підніме Едріана до миті свободи і краси.
І кохання.
Талія перетворила боксерський фільм на історію кохання.
А її хлопець був боксером.
Нарешті йому було за що боротися.
Не про гроші йшлося, а про честь.
Я хочу, щоб ти пишалася.
Казала: «Це мій чоловік».
І тому він сказав наприкінці:
«Я не хочу бути черговим бомжем для сусід…»
«Байдуже, чи мене поб'ють до напівсмерті. Я хочу, щоб ти пишалася мною».
Усе, що я хочу — дійти до кінця.
Ось що мені сподобалося в персонажі. Він чомусь завжди тримав це в собі.
Він ніколи не ділився своїм горем і розчаруванням ні з ким,
лише з собою.
Він випускає його лише тоді, коли Міккі йде з квартири.
Сцена, як вона була написана: я виходжу з ванної,
дивлюся задумливо, а тоді йду за ним.
Я сказав: «Джоне, зроби мені послугу. Тримайте камери і звук увімкненими,
подивимося, чи зможе Роккі підвести підсумки за дві хвилини».
Коли ми вперше так зробили, це було чудово,
а хлопець питає: «Ну що, зняли?»
Я такий: «Зняли? Це була…
імпровізація».
«І я більше не зможу. Це імпровізація».
Енергії вже немає. Знаєте, це…
Добре, що я робив раніше? Я тут стукнув дверима?
Я сказав: «Чорт, треба починати з нуля. Що я робив?»
А потім я почав думати про батька.
Послухай мене. Я хочу бути твоїм менеджером.
Тож я мав викинути найкращий кадр…
Але не можна купити те, що я тобі дам.
У мене є біль і досвід.
Я теж маю біль і досвід,
…і замінити це на щось ще більш нестабільне,
мої стосунки з батьком.
Десять років тому ти був мені потрібен.
Десять років тому ти мені не допоміг.
-Тобі було байдуже. -Ну, якщо ти хотів допомоги…
Якщо ти хотів допомоги, чому не попросив?
Чому ти мене не попросив?
Я просив, але ти нічого не чув.
Коли я написав її, це був лише один рядок,
і я сказав: «Мені треба говорити про себе».
Себе.
Я вкладу себе у тіло Роккі.
Тож мені щойно виповнилося 30, я такий:
«Ти прийшов запропонувати це? Я вже не у розквіті сил. Якому розквіті?»
«Я сидітиму там, матиму нагоду, впаду на обличчя».
Як я й думав, фільм зробить фурор.
«Чому тебе не було, коли ти був мені потрібен?»
Якщо я зможу висловити своє розчарування і озвучити його,
у мене було дивне відчуття, що мільйони людей
мають те ж саме розчарування, на яке не звертають уваги.
Мене битимуть ось так! А ти хочеш бути на рингу і дивитися?
Так? Хочеш мені допомогти?
Хочеш, щоб я отримав…
Я б ніколи не сказав цього людині в обличчя.
Це було б нешанобливо.
А ти не хочеш діалогу.
Усі вважатимуть, що старому кінець,
а потім, бац,
коли двері відчиняються, з'являється сигнал Білла Конті,
і надія є.
Ось воно — те, чого усі завжди прагли,
чого уникали чи не мали можливості.
«Ну ж бо. Повертайся».
Боже мій. Це кінотеатр, у якому відбулася прем'єра «Роккі».
Той самий театр, де я починав.
Перший відгук Вінсента Кенбі з Нью-Йорка був жахливим,
тож я не знав, чого очікувати.
Ми показуємо «Роккі» за п'ять днів до виходу.
Це було післяобіднє шоу.
Я сидів з ним, і раптом він сказав: «Дідько».
Через 20 хвилин три чверті глядачів пішли.
І керівники студії хотіли…
Я опускаюся нижче у кріслі. Кажу: «Чорт».
Поговоримо про похмурий погляд. Він сказав: «О, Боже».
Він думав, що це буде бомба.
Тож, коли він відкрився, моя впевненість не зросла.
Тут відбулася прем'єра «Роккі».
Пам'ятаю, я стояв навпроти вулиці у плащі.
Мій брат каже:
«Це найкращий чи найгірший день у твоєму житті».
Я кажу: «Так, це правда».
Боже, якби він не став успішним, другого шансу не було б.
Коли усі вже були всередині, я зайшов і стояв позаду.
Це майже як живопис.
Ніхто не рухається. Усі слухають кожне слово.
Бум. Усі прикуті.
Коли він збиває Аполло,
весь зал встав, аплодуючи,
а продюсери дивляться, і такі: «Трясця».
Глядачі беруть участь, наче це справжня спортивна подія.
Ми розмили межі.
Всередині можна було почути оплески
з вулиці біля театру.
Ми припускали, що він програє Кріду.
Але коли він бив його по спині у першому раунді,
такий захват був майже нечуваний.
Ніхто не пам'ятає, що Роккі програв.
Ні… Фільм зроблений так, щоб відчувалося, ніби він виграв.
Один з найславетніших моментів,
коли глядачі реагували на драму на екрані.
Фільм став фільмом номер один. Усі говорили про нього…
«У фільму є серце».
«Він емоційний. Я плакав».
«Він мене надихнув».
Ця казкова історія просто запалила глядачів.
Щось сталося, щось магічне.
Останнє фото, на якому він невідомий.
Більше ніколи не буде жодної приватної миті.
А ось і сам Роккі, Сильвестр Сталлоне!
Буквально, переломний момент у житті,
але назавжди. Типу, бац!
Переможцем стає…
«Роккі».
Зірка «Роккі», Сильвестр «Слай» Сталлоне.
Прошу, вітайте Сильвестра Сталлоне.
Його визнали актором, письменником
за те, що він був далекоглядним,
і, бац, ось і він.
Відтоді усе, що він робив було успішним.
Іноді мене розриває думка,
до чого це все і чи воно того варте?
Я переживаю дуже похмурий період, мабуть, обманюю себе.
Я збираю думки і мені залишається лише подивитися у дзеркало.
Я ніби живе втілення того, що сталося з Роккі, зі мною.
Протягом тижня
про мене казали те, до чого я ніколи не зможу звикнути.
А потім вони казали те,
що мене… трохи дратувало.
Я вперше почув про «Роккі» по радіо.
«Час від часу з'являється новий актор,
який стає однією з найобговорюваніших сенсацій у бізнесі».
«Був Марлон Брандо».
«Був Аль Пачіно. Роберт Де Ніро».
«Цього року актором, про якого усі говоритимуть,
буде Сильвестр Сталлоне».
Хто такий Сильвестр Сталлоне?
Тоді я нарешті побачив рекламу.
Стенлі з «Лордів Флетбуша» — це Сильвестр Сталлоне?
Він найкращий актор після Роберта Де Ніро та Марлона Брандо?
Ого. Гаразд.
Досить самовпевнено з вашого боку знятися в ньому,
бо ваша кар'єра до того була незначною, так?
Так. Мило з вашого боку так її назвати.
Але я відчував, що, Боже, якщо я впаду
хоча б у професійну невідомість,
то хотів хоча б мати можливість сказати собі: «Ти спробував».
Якщо не вийде, то матиму хороше домашнє відео.
Моїм батькам сподобається.
Виходить «Роккі». За кілька місяців мені подзвонив тато Слая.
«Джоне, можна до тебе приїхати?»
Каже: «Я маю сценарій».
«У мене є справжній "Роккі"». «Ви про що?»
«Я написав справжнього "Роккі"».
«Написали фільм про бокс?» «Так».
«Ви дали його Слаю?» «Ні, я хочу, щоб ви почитали».
«Може, у вас вийде». «Ні… Френку».
«Чому ви не дасте його Слаю? Але я думаю, що усе вже знято».
Він і досі змагався зі Слаєм.
Він такий: «Я пишу сценарій «Сонні».
Слай каже: «Про що він?» «Про сина Роккі».
Слай каже: «Тобі не можна. Це моє творіння».
Думаю, батько заздрив. Я сказав: «Чому ти заздриш?»
«Він тяжко працював. Ти йому не допоміг. Це його справа».
Успіх може завдати шкоди сім'ї.
Я не знав, що мою кар'єру скасували за одну ніч, коли з'явився «Роккі».
Раптом я став братом Роккі.
Йому було важко. Мій брат дуже креативний,
і його травмував мій успіх.
Ніхто не думав, що він стане американською іконою.
Коли ти досягаєш своєї мрії,
розумієш, що це була не моя мрія.
Моя мрія не зробила…
Все вийшло не так, як я думав.
А ще приходить…
ніби грозовий фронт,
з яким ти постійно борешся, бо розчарований.
Ти такий: «Дідько».
«Я думав, коли дістануся до вершини гори, там буде синє небо».
Це не так.
Повітря рідше. Нестабільність.
Там небагато людей. Дуже самотньо.
Іноді підйом на гору не такий вже й… захопливий, як здається.
Думаю, коли Сталлоне прославився з «Роккі»,
він не очікував негативних наслідків, які можуть статися із знаменитостями.
«ДІНА!» НА ПРЕМ'ЄРІ «КУЛАКА» 1978 РІК
Це шоу «Діна!» з Голлівуду.
Він не очікував, що люди скажуть:
«Ти маєш зробити це знову, маєш довести ще раз».
І ви запрошені на вечірку
з самим Роккі, Сильвестром Сталлоне.
Це ваш другий фільм, і усі, весь світ
чекає, що станеться з Сильвестром Сталлоне.
-Ага. -Це був одноразовий успіх?
«РОККІ» ЩО ДАЛІ?
Одразу після «Роккі» люди зробили з мене щось,
можливо, більше, ніж я мав бути.
Вони одразу почали сумніватися у моїх здібностях.
Я переглядав багато сценаріїв.
Нічого цікавого. Потім з'явився «Кулак».
Справжній відхід від «Роккі».
Фільм про американський робітничий рух,
концепція дуже потужної профспілки вантажоперевізників.
Гадаю, це фантастична одіссея.
Після «Роккі» він намагався з’ясувати,
як повторити успіх і диференціювати себе від нього.
Сталлоне тоді був великою зіркою.
ГОЛОС НОРМАНА ДЖУЇСОНА
Спочатку він хотів переписати картину.
Я думаю, що багато проблем з деякими його фільмами
пов'язані з тим, що він мав
відчуття того, що працює для фільму,
але суперечить людям, яких найняли студії
для роботи.
Величезна проблема Слая —
ГОЛОС ДЖО ЕСТЕРХАЗА
він не хотів помирати в кінці фільму.
Думаю, він зробив щось дуже погане.
Він вбив героя в кінці
і дозволив злу перемогти,
чого не можна робити.
Таке може часто траплятися,
але коли люди платять хороші гроші,
їм іноді хочеться, щоб справедливість перемогла.
Для просування «Кулака» він дав інтерв'ю «Плейбою».
Він запевняє, що не вважає можливим, щоб у нього колись був провал,
що цього ніколи не станеться,
що для нього крах неможливий.
Незважаючи на недоліки, «Кулаком» гідний захоплення.
Але багато критиків не погодилися зі мною,
їхня незгода була особистою образою для Слая.
СМІТТЯ
Коли «Кулак» назвали сміттям, я прийняв це близько до серця.
У цьому фільмі я віддав усього себе.
Я тяжко працював.
І тому з деякими людьми, які повністю дискредитувати усі зусилля 500 словами,
я хотів би зустрітися у будь-якому провулку, який вони оберуть.
Успіх «Роккі» і помилки «Кулака»
надихнули Сильвестра Сталлоне на створення власного фільму.
Він сам пише, режисує і грає.
Спершу «Райська алея» була ніби батьком «Роккі».
Я написав її у 1972 році
і ніхто не хотів її торкатися.
Вона трохи дивна.
Тож я взяв і написав «Роккі».
А потім прийшов час, коли я хотів зробити «Райську алею»
і там знову йшлося про бої.
Я думав, якщо зроблю фільм не таким серйозним, як «Роккі»,
а справді схожим на карнавал…
Дощ, кольори, персонажі,
трохи вийду за рамки звичайної боротьби.
Тоді я був молодим хлопцем, який намагався зробити
щось розумне й цікаве.
Я насправді не досліджував,
не розумів, що це нішевий фільм.
Це не широкоформат. Він якийсь дивний.
1946 рік, дивна музика, усе дивне.
Я готувався до катастрофи
і вона сталася.
Він не очікував, що «Кулак» провалиться.
Не чекав, що критики, які підтримали «Роккі»,
жорстоко відреагують на «Райську алею».
Він погано це сприйняв.
Він почав виходити, закликаючи критиків до бійки.
Іноді я прокидаюся вранці і кажу: «Я впораюся».
У інші дні я кажу, що не справлюся.
Я відчуваю, що чогось не вистачає.
Я лечу наосліп.
Це ніби вступити в бійку і сказати: «Я не знаю»…
Я просто зрозумів, що це мине.
Просто тримайся.
Не хвилюйся. Нехай страх… Усе це частина справи.
Ось чому вона цікава, бо ти такого боїшся.
Історія успіху персонажа Роккі Бальбоа
дуже схожа на історію успіху зірки Сильвестра Сталлоне.
І сьогодні Сталлоне робить останні штрихи у «Роккі-2»
як сценарист, режисер і зірка,
не відчуваючи занепокоєння через небезпеку створення сиквела.
Насправді, як завжди, Сталлоне абсолютно впевнений у собі.
Джон Евілдсен хотів піти з «Роккі».
Він пішов до маєтку «Плейбой», напився, почав вживати наркотики.
Іншими словами, зворотній бік успіху.
Не той хлопець.
Той хлопець просто продовжує працювати
і бере усіх з собою.
Дуже ідеалістична особистість.
Бачте, Джону Евілдсену не сподобався сценарій «Роккі-2»,
тому я його режисував.
-Не знаю. -Як щодо заяви, Роккі?
Не знаю. Мені бракує слів.
Назад!
Одна з речей, які зробили «Роккі» та «Роккі-2» такими могутніми,
те, як Сталлоне зміг розповісти свою історію.
Він передає свою історію життя через Роккі та Аполло Кріда.
Аполло Крід ходить вдома і читає листи з погрозами своїй дружині.
Мабуть, це Сильвестр Сталлоне, тупцює по своєму маєтку,
читаючи рецензію Полін Кель на «Райську алею».
Він ставить під мікроскоп усю концепцію зірковості,
так чи інакше.
Історія в певному сенсі краща, ніж перша,
бо має справу з більш ідентифікованими суб'єктами.
Роккі був самотнім, тепер у нього інша відповідальність.
Така ж відповідальність і проблеми, як у всіх глядачів,
які були одружені чи думають про одруження.
Тобто, ніхто не вважає «Роккі» сімейним фільмом,
але в його основі — стосунки між ним і Едріаном.
Перетягування канату між стосунками, побудованою сім'ї
та роботою, яку він повинен виконувати.
Коли ти повернувся? Я думала, ти на роботі.
Ні, я більше не на роботі.
Мене… сьогодні звільнили.
Що сталося?
А тепер відмовишся від своєї долі
заради обіцянки, яку дав?
Що ти робитимеш?
Не знаю. Я… думав про бокс.
Ти можеш бути, ким хочеш. Не мусиш битися.
Ну, я боєць.
Не дуже добрий, але це те, що я роблю.
Роккі, ти дав мені слово, що більше не будеш битися.
Ви бачите його у найгірший момент.
Він у жахливому малому підвалі.
Під світлом лампи.
Є щось у цьому хлопцеві, чий…
Йому судилося щось зробити,
а його стримують з неправильних причин.
Коли він нарешті каже: «Я не просив тебе не бути жінкою,
не проси мене не бути чоловіком. Я не можу».
Він каже: «Я люблю цю жінку,
але вона не любитиме того, ким я стану,
якщо хоча б не спробую».
«Роккі-2» мав шалений успіх.
Подвоїв суму грошей, яку заробив перший, і він просто пішов…
Мав шалений успіх по всьому світу.
Тож люди справді його переслідували.
Слай піднявся по драбині шоу-бізнесу, я б сказав, дуже швидко.
Дуже мало акторів мають досить дисципліни для продюсування та режисури.
Мусиш думати про це 24 години на добу, сім днів на тиждень.
Кінематограф — те, що я розумію і сприймаю.
Але він має велику ціну.
Коли ти справді захоплений режисер,
граєш, пишеш, режисуєш, продюсуєш і все одночасно,
часу на все інше немає.
Лише шматки й клаптики для сім'ї.
«Що сталося сьогодні?» «Не хочу говорити».
Така реальність. Коли повертаєшся додому, це майже нереально.
Жахлива головоломка.
Коли ти молодший… «Треба наповнити дім мистецтвом, діти!»
Ну, тепер він повний.
Діти роз'їхалися,
а ти залишаєшся у цьому великому, порожньому, ніби…
Просто він більше не служить тобі
як джерело натхнення.
Я не переїжджав, бо… «Ого, я хочу ще один чудовий краєвид».
Коли ти змінюєш парадигму, до якої звикаєш…
Буквально запускаєш цей процес знову.
Так важко робити сиквел.
З кожним разом усе важче.
Це завжди виснажує. Люди постійно тобі щось кажуть,
потім ти отримуєш критику і думаєш:
«А чи справді задоволення буде того варте?»
Кожен фільм стає складнішим,
бо у тебе немає свіжості голодного митця.
Перед «Роккі-3» у мене з'явився страх.
Може, я не той, ким був. Може, мені щастило.
Ніякої пристрасті.
Хороша угода. Зате платять добре.
Починаєш захищатися.
Агентства зберігають те і се, знімають фільм.
Це безпечно.
І через деякий час ти розумієш:
«Я нічого доброго не роблю, бо слухаю інших».
Ти прокидаєшся, думаючи, що переможець, але це не так.
«Роккі-3» був прикладом цього.
У нас є машини, є гроші.
У нас є все, крім правди.
У чому правда, трясця?
Я боюся! Ясно?
Хочеш це почути? Хочеш мене зламати? Я боюся!
Що?
Боєць ніколи не скаже: «Я боюся. Я боягуз».
А потім вона усе змінює.
«Я теж боюся. Нічого поганого у цьому немає».
І тоді з цього може вийти мужність.
Може, сміливість у тому, щоб не робити те, що всі кажуть…
Менеджер каже тобі, що робити, люди, які керують тобою.
Може, хоробрість — це ще щось. Як щодо того, щоб залишатися на шляху?
Я сказав: «Слаю, почни трохи прислухатися до себе».
«Довірся своїй інтуїції».
На кожне рішення, яке я хотів прийняти, як от взяти Містера Ті,
хотів «Око тигра» групи Survivor, хотів Галка Гоґана,
мені відповідали: «Нісенітниця».
Я такий: «Я знаю. Нісенітниця».
Але це театрально. Цікаво. Щось незвичайне.
Я шліфувальник, просто далі молотиму.
Я просто намагаюся перемогти себе, подолати свою невпевненість.
Мені байдуже на загрозу невдачі,
бо я знаю, що хай там як,
навіть якщо це не справжній успіх,
для тебе добре принаймні далі намагатися.
Майже весь шлях бурхливий і потворний.
Але, щоб дістатися до самородків, треба його пройти.
Ти можеш не досягти успіху,
але краще це, ніж нічого не робити.
Він постійно прагне творити.
Не сидить склавши руки.
Він не хоче казати: «Я шкодую. Я міг би. Мені треба було».
«Тільки якби я зробив».
Він завжди знав, де хоче бути.
Це не випадковість.
Те, що він став героєм бойовика, було випадковістю.
Справжній Рембо був маніяком-убивцею.
Він був жахливою жертвою війни.
Він повернувся зламаним.
Нічого не міг зробити, щоб повернути милість Америки.
Я сказав: «Якщо братиму участь,
хочу переписати сценарій, щоб він пішов до кінця».
Додати йому трохи дикої люті,
яка навіть мене шокує.
Коли є лише викривлене обличчя і лють.
Мені не треба далеко шукати, щоб зрозуміти, звідки це взялося.
Мій батько насправді був Рембо.
Усно ніколи нічого не вирішувалося.
Зазвичай був фізичний ультиматум.
Те, як ти крутиш виделку.
Якщо він їсть так…
ти знаєш, що отримаєш.
З таким не можна жартувати.
Слухайте, просто… Це генетика. Він би…
Я побачив можливість зробити те,
що вважаю першим справжнім бойовиком.
Тобто фільм повністю зроблений кінетично.
Просто… там так багато рухів,
що зірка не впорається з діалогом.
Цим займався Траутман та інші люди.
Тобто ти справді заглиблюєшся у цього відлюдника,
самотню фігуру, яка почувається покинутою.
Що б він не робив, це було глибоко всередині,
набагато глибше, ніж те, що написано на папері.
У нього гарний спосіб писати діалоги, які і дотепні, й ритмічні,
але певною мірою схожі на імпровізацію.
Слай має унікальний дар написання текстів.
Вони прості й правдиві.
У тому, що він пише і говорить, є зміст.
Я почав читати ветеранів, їхні конкретні слова,
ситуації, травми.
І я подумав: «Ого, якби я зміг поставити пару частин
з життя 20 різних хлопців, змішати їх».
Адже Рембо не говорив роками,
тож він не спілкується вільно.
Це просто порив, очищення.
Пам'ятаю, я чув історії про хлопця,
про поїздку до Сайгону з коробкою для чищення взуття.
«Натри, будь ласка. Натри».
Я сказав: «Ні». Він просив далі.
І Джої сказав: «Гаразд». Я пішов по пиво,
а коробка замінована.
«Я пішов по пиво».
«Коробка для чищення взуття. Малий її відкрив».
«Джої, його тіло розірвало на шматки».
«І ось він каже: «Де мої ноги?»
Друже! Воно усе на мені.
Там кров і все таке. Я намагаюся тримати його.
Я зібрав його докупи, довбані нутрощі випадають.
І ніхто не допоможе!
Мені ніхто не допоможе. Він каже: «Я хочу додому…».
«Де, в біса, мої ноги?» Таке не можна вигадати.
Не можна таке вигадати.
Мені знадобився час, щоб поглинути усі ці історії
та ввести їх у божевільний монолог,
якого не було в сценарії.
Я читав книгу Девіда Моррелла.
Весь зміст книги в тому,
що якщо взяти таку супер-зброю, машину для вбивства
після закінчення війни,
втримати її вимкненою не так просто.
У «Рембо: Перша кров» ця концепція відкинута.
Зміна того, що Рембо вбиває загін,
на те, що його поранення, була ідеєю Сталлоне.
У самому кінці, за оригінальним сценарієм,
в мене стріляє полковник Траутман і я помираю у повільному темпі.
Я сказав режисеру: «Не годиться».
Я не хочу, щоб усі ветерани В'єтнаму
побачили фільм, мене підстреленого,
і зрозуміли: «Тож у мене немає надії. Ніякої».
І я пішов. А вони кричали, що якщо я не повернуся,
це буде порушенням контракту.
ШЕРИФ
Його показують у Лас-Вегасі.
Так погано його перевірили, що поставили той, який ви бачите,
бо тоді щомісяця втрачали 20 000 ветеранів через самогубства.
Я сказав: «Не братиму в цьому участі. Ні».
І не збираюся.
Десь у середині 1980 я почав грати «Рембо».
І цей персонаж щось почав.
Перше, що спадає на думку — фізична підготовка.
Я думаю, що Сталлоне став ідеальною зіркою 1980-х
через те, що усе в цьому десятилітті було про надлишок.
Але його тіло і хаос, який воно може спричинити…
Людям подобалося спостерігати, як тяжко він працював.
Навіть коли це було майже самопародією,
люди йшли дивитися, бо він був ультраверсією самого себе.
Арнольд Шварцнеґґер був його єдиним конкурентом.
Раптом Слай з «Рембо» вийшов на мою арену.
Її зненацька порвали. Усі говорили про його тіло.
І це створило конкуренцію, звісно.
Тоді ми були як малі діти.
Хто використає більші ножі?
Хто використає найбільшу зброю і триматиме її однією рукою…
Знаєте, ось так.
У кого більші м'язи, у кого більше м'язів,
у кого менше жиру.
Дурні речі, через які ми сперечалися.
Тепер ми згадуємо і сміємося над усім.
Ми дізналися про ефект наявності м’язів.
Результат такий: люди купують удвічі більше.
Саме це дало бойовикам новий поштовх,
абсолютно новий.
Я дуже хотів зробити цей жанр
чимось прибутковим
та подорожувати світом, так і сталося.
У Сильвестрі Сталлоне є щось неймовірне.
Від аутсайдера до чемпіона…
…і принесли Сталлоне всесвітню славу та особистий капітал.
Сталлоне знає, що досяг успіху, бо розуміє, як зробити хіт.
РОККІ
Я завжди відставав від Слая.
Завжди був на крок позаду.
Він завжди заробляв більше грошей.
А через рік я заробляв стільки ж.
Але до того часу він вже заробляв ще більше.
Ось як усе було.
І він піднімався все вище.
Слай не міг зупинитися.
Не просто актор чи режисер, а сила Голлівуду.
Люди завжди кажуть мені, ваші фани,
що має бути Роккі або Рембо.
Вас, як актора, це не засмучує?
Палиця з 2 кінцями.
Засмучує, але можливість знайти не одного,
а кількох таких впізнаваних персонажів,
яких так приймають,
коли ти розумієш, що досяг чогось,
це досить незвично.
Я завжди вірив у сиквели,
бо часто думаю, що історію не розповіси за 2 години.
Чому б не продовжити? Якщо глядачам подобається, чому ні?
Я завжди кажу, не знецінюйте сиквели.
Бо вдесятеро важче придумати щось,
що зможе підтримати інтерес, тепло і магію.
Тож у «Роккі-3» і «Роккі-4»
персонаж стає менш схожим на реальну історію Сильвестра Сталлоне
і більше схожим на персонажа коміксу.
І не лише персонажем коміксів,
він, здається, бореться із лиходіями з коміксів,
наче на сторінках коміксів «Марвела».
Абсурдність ставок у цьому фільмі ніби бере гору.
Йдеться про те, щоб дати глядачам ультрасталлонівський досвід
у закритій скриньці бренду «Роккі».
Він бореться, режисує, пише,
робить усе,
що важко зробити у дуже фізично активному фільмі.
Дольф Лундґрен розтрощив мене на рингу.
Пізніше того вечора серце почало набрякати,
що трапляється, коли серце б'ється об груди.
А потім тиск у мене піднявся до 260,
і усі подумали, що я скоро розмовлятиму з янголами.
Наступне, що я пам'ятаю — реанімація, мене оточують черниці.
Я подумав: «Це кінець».
Дольф Лундґрен відправив мене до лікарні на 9 днів.
Я підсумував у «Роккі-4»:
коли тебе б'ють до напівсмерті,
і ти молишся, щоб хтось стукнув тебе по підборіддю,
щоб більше не страждати,
тихий голос у тобі каже: «Дай мені ще один раунд».
Я натисну. Тому я мав п'ять операцій на спині.
Я мав зрозуміти після першої операції на спині, що треба зупинитися.
Мабуть, буде ще одна, тому що я знаю…
я кажу, що більше так не робитиму, але роблю.
Так. Не знаю чому, але роблю.
Мене завжди кидали у вир життя
і типу, фізичної жорстокості.
Це можна назвати насильством.
Батько служив в армії і був у кавалерії.
Я не знаю, в якій армії він був,
але у Другу світову на кордоні з Мексикою була кавалерія.
Тож він навчився грати у кінне поло.
Я витратив багато часу…
Щоб стати вершником і грав деякий час,
але то була погана гра.
Слай став чудовим гравцем у поло.
Він міг бути гравцем, який забиває 6-7 голів,
якби мій батько його не залякував.
І тому він кинув поло.
Я знову почав грати, коли мені було 40.
Я сказав: «Добре, дай мені зробити це правильно. Тепер я впорався, тату».
Я виставлю батькові суперкоманду гравців з десятьма голами,
і ми гратимемо один проти одного
у Веллінгтоні, на найкращому полі світу.
Слай Сталлоне показує світові, як добре володіє конем і ключкою,
щоб вразити еліту поло.
Тож я там, граю добре.
Мій батько, ми йдемо плече до плеча,
і я виходжу на край поля для удару.
Батько б’є мене у спину.
Вдарив мене так сильно,
що я впав.
Там були «Розваги сьогодні».
Кінь підійшов, не знаю, як він мене не вбив.
Але я встав, і спочатку такий…
І я подумав: «Він просто поїхав».
Сьогодні, мабуть, найкращий день у моєму житті.
Нарешті сьогодні ми зіграли разом у якісну гру.
Якщо ви помітили, перший і єдиний ганебний удар
завдав мій батько… своєму синові.
Ось і все.
Відтоді я більше ніколи не грав у поло.
Я усе продав.
Я продав усіх коней, ранчо, вантажівку,
і то був кінець.
По суті, коли народжуємося, ми ніби м'яка глина.
І важка рука скульптора робить вм'ятини
у нашій формі. Ось хто ми є.
І ти не можеш виправити ці спотворення,
саме це розвиває особистість.
Мало хто може подолати таке. Це важкі зусилля.
Гадаю, що у «Роккі-4» він прагнув
ніколи не втратити те, ким був,
звідки походив.
Хотів вернутися до свого коріння,
але не думаю, що у нього вийшло так, як він сподівався.
У той час, з «Роккі-4», я думав,
якщо втрачу все,
чи зможу я повернутися і почати все спочатку?
Не без чиєїсь допомоги.
Я розумію, що мені кінець.
Тому Томмі важливіший за мою сім'ю,
бо він принесе мені славу знову.
Йшлося про занадто особисте.
Він дав роль своєму синові, Сейджу. Написав для нього роль.
Він хотів дати йому можливість, яка Слаю так важко далася.
Як ви написали сцену в підвалі з сином?
Він каже, що ви зацікавлені боксом і не бачите його.
Це те, що ви взяли з власного досвіду?
На жаль, так.
Ти казав, що я буду для тебе на першому місці. Ти збрехав.
Ти збрехав мені й мамі!
Я ніколи тобі не брехав.
Томмі потребував допомоги.
Я теж.
Я намагаюся брати те, що насправді
хотілося б зробити у реальному житті,
але я не зміг цього зробити насправді.
Тому я часто робив це театрально,
магічно.
Якщо хочеш щось передати,
передай своєму синові, заради Бога.
Її промова, коли я втрачаю сина і в мене стається нервовий зрив…
«Я цього не хотів. Я не хочу повертатися туди, звідки почали».
Вона дає мені нову.
«Врятуй свого сина».
Усе це правда.
На жаль, ти ставиш речі вище своєї сім'ї,
а наслідки досить радикальні та руйнівні.
Я намагаюся передати свої переконання, свою філософію,
що вся велич, фанфари, міжнародне визнання,
нічого не означає, якщо ти не можеш спати вночі,
коли поруч немає нікого, якщо у тебе немає твоєї плоті й крові.
«Роккі-4», можливо, занадто особистий.
Він просто не підійшов для аудиторії.
Я казав людям:
«Не дивіться другу половину зіркової біографії».
Бо вона завжди говорить: «І тут, на вершині,
він тримав світ у своїх руках. А потім…»
«Що ж, слідкуйте за падінням».
-Слай. -Слай!
Якби я знав, що буду змушений знімати 25 фільмів усе своє життя,
то обрав би щось зовсім інше.
І раптом ти починаєш робити комедію. Ніби поворот на 180 градусів.
Фарс. Мертвий вид мистецтва.
Фарс — не зовсім комедія. Він трохи…
Він такий швидкий.
Ти просто виходиш зі своєї коробки
і робиш фарс,
справді цього хочеш.
Розумієте, про що я?
Якщо ти голодний, намагаєшся розширити свої можливості.
Для Слая було природно відчути: «Я хочу зніматися у комедіях».
Яка з них віддалила вас найдалі…
-Від того, ким я є? -Так.
Без сумніву. Ось ця.
«Стій, або моя мама стрілятиме».
Був сценарій, який запропонували його агенту і моєму.
Коли я прочитав сценарій, то сказав: «Не думаю, що зможу його продати»,
але я не скажу, що відмовляюся.
Зі студії одразу подзвонили. Сказали: «Арнольд хоче сценарій».
Тож Слай був у захваті від того, що я хочу зніматися,
згодом приєднався до фільму, а потім і зняв його.
А решта — історія.
Він знімав фільми, які не мали сенсу для нього,
або не мали для нього сенсу.
Тобто, йдеться про фільми, у яких він грав Сильвестра Сталлоне.
Просто середовище здавалося невідповідним.
Я не можу відірватися від того, ким є, хоч і намагався деякий час.
Знімання комедій, хоч це й була пригода,
та насправді то марні зусилля.
Я міг би витратити свій час краще.
Думаю, люди розчарувалися.
Вони казали: «Може, зробиш те, що маєш робити?»
Можна сказати, повернутися до своїх коренів.
Тоді мене почали вважати лаконічним.
І чим менше я говорив,
тим більше я робив фізично,
таким мене знали.
Він справді такий собі гігантський персонаж,
який і справді не розмовляє.
Він грає головну роль у бойовику.
Цей знімають у в'язниці, а інший — у потязі.
До моменту, коли я казав: «Гаразд, знято».
«Що ви робите?»
Його герої перестали бути менш характерними
і ставали просто головними.
І «Поліцейські» повернули нас до цього.
Я більше не отримував задоволення.
Я відчував, що виклики були фізичними випробуваннями
і не мали нічого спільного з роботою над персонажем,
яка повністю залежить від твоєї гри.
І я подумав, що мені треба трохи зупинитися.
Я маю повернутися до того, що мені подобається,
а передумова — взаємодія з іншими акторами.
Коли «Мірамакс» почав роботу над «Поліцейськими»,
вони казали: «Буде важко,
бо вам доведеться повністю відмовитися від того,
що ви робили останні десять років».
Тобто вам треба набрати 13 кілограмів.
Треба бути дуже слухняним, сором'язливим, скромним.
Час мені вивернутися навиворіт.
Показати, що у мене всередині.
Отже, це твій шанс сприйматися серйозним актором.
Я б хотів мати можливість
працювати з чудовими акторами і подивитися, чи зможу справитися.
-Мо, вибач. Він щойно зайшов. -Вибачте.
Вибачте, що так вриваюся, але…
Коли знімав сцену з Де Ніро,
зрозумів, що чекав на неї 20 років.
Усі такі: «Буде кровопролиття. Буде жахливо».
Що таке? Ти прийшов до мене, до мого…
Я читаю свої репліки
і відчуваю, що Боббі не дає мені достатньо «Боббі».
Я дуже хотів, щоб він вклав більше у мого героя.
Я дуже хотів, щоб він побив мене так сильно, як мені треба
щоб я почувався, ніби…
граю героя правильно.
Мені треба вийти з кімнати побитим.
Я сказав: «Спробую щось інше, щоб його роздратувати».
Отже, ми робимо сцену і доходимо до фінальної репліки.
«Я не можу тобі допомогти».
Тепер я знаю, що він думає:
«Гаразд, ми закінчили». Я кажу: «Гей, зачекайте».
«Ви казали, якщо мені потрібна допомога, я можу звертатися».
«Я можу підійти…»
Він такий: «Гей, це кінець. Усе скінчено».
«Ні, це не кінець. Я зробив те, що ви хотіли».
«Я зробив саме те, що ви просили».
«Тепер ви кажете, що це не має значення?»
«Дайте мені шанс. Вислухайте мене».
Він каже: «Заткнися… Ти, глухий гівнюче!»
Слухай мене, глухий виродку.
Я дав тобі шанс, коли ми могли щось зробити.
Я дав тобі шанс стати копом, а ти усе зіпсував!
Чорт, так! Дякую, Боббі.
Але це не спрацювало.
Вийшло погано.
Він тягне на собі фільм,
але, як персонаж, через свої фізичні дані.
У всіх інших є сильні емоції, великі промови.
Усе залежить від дрібниць… ефемерності його героя.
Щось було у стриманості Сталлоне.
Він грає там щось глибоке.
Я б хотів, щоб Джеймс Манголд більше вірив у те, що робив Сталлоне,
бо у того смутку є причини.
Гадаю, той фільм його підвів.
Не думаю, що він заслужив на такий фільм.
Це його засмучувало.
Я почав розчаровуватися в собі.
Я такий: «Може, це природна міграція до старіння».
Може, справа у цьому. Розумієте?
Ніхто не може бути на вершині слави вічно.
Я зрозумів, що у той момент
важливо залишатися на своєму шляху,
щоб стати спеціалістом.
Як митець.
У тебе такий стиль, ти — Ротко,
і ніхто не може зробити його краще за Ротка.
Усі такі: «Ми можемо зробити весь спектр. Можемо бути ким завгодно».
Ні, не можете.
У вас є очевидні слабкості і гарні сильні сторони.
Я вирішив зосередитися на сильних сторонах.
Не намагайтеся грати Шекспіра, якщо виглядаєте як я.
У нього є два персонажі, до яких він завжди може повернутися,
щоб отримати обожнювання чи почуття легітимності,
яке відчувається втраченим.
Він може повернути їх будь-коли, якщо зіграє «Роккі»
або «Рембо».
Ці персонажі завжди будуть з ним.
Він завжди може до них повернутися.
У такому фільмі, як «Роккі-6»,
який я вважаю найбільшим досягненням за всю свою кар'єру,
ми стежимо за «Роккі-5» 19 років по тому.
Роккі пропустив ціле покоління. Вони виросли, не знають, хто він.
Цей персонаж багато значив для мене і багатьох інших людей,
і залишати його на такій сумній ноті просто мене вбивало.
Тож я багато годин писав, переписував, знову писав «Роккі Бальбоа».
Продюсер каже: «Через наш труп. Я ж казав, ніколи».
Звернувся до студій.
Відмовили. «Роккі закінчив, і ви — теж».
Це було жорстоко. Ніхто не хотів його знімати.
Усі сміялися. Знаєте? Навіть дружина казала: «Не треба».
Але вона не зовсім розуміла, чого я прагну.
Я не хотів фільму про бокс.
Я знімав фільм про те, як жити далі,
коли те, що ти любиш найбільше, покинуло тебе.
І я вживаю це символічно, оскільки Едріан пішов,
було жахливе відчуття в животі.
Життя було таким неповним,
і ти не можеш продовжувати без…
Просто не досяг того, чого думав, що мав досягти.
Недостатньо її кохав.
Ніколи не поважав людей, не дякував.
Ви говорили про це у підвалі,
про що жалі.
Я кажу: «Я багато про що шкодую. І саме про це фільм».
Він бореться, щоб очистити себе від болю минулого.
Він каже: «Я хочу замінити старий біль новим».
Тобто, я хочу, щоб мене били,
і, можливо, я забуду про речі з підвалу.
Я говорив з сином про майбутнє.
Я думав, що життя непереможне. Його не переможеш.
Тобі треба захищатися.
Це надихнуло на репліку: «Ніхто не б'є сильніше за життя».
У мене є звичка додавати слова.
Ми знімаємо сцену,
я проходжу три чверті шляху, а вони кажуть:
«Навіщо ви додали слово? Раніше все було добре».
Це той дубль, який був послідовним від початку до кінця.
Все просто.
Повідомлення максимально зрозуміле.
І це не істерика.
Раніше ти поміщався тут.
Я тримав тебе і казав твоїй матері:
«Він буде найкращою дитиною у світі».
Ця дитина стане кращою за всіх інших.
Бачте, у ньому говорить любов. Він любить свою дитину.
Світ не такий сонячний і веселковий.
Він дуже огидний і жорстокий.
І байдуже, який ти сильний,
він поставить тебе на коліна
і триматиме там завжди, якщо дозволиш.
Ти, я чи ніхто
не б'є так сильно, як життя.
Але річ не в тому, як сильно тебе б'ють.
А в тому, що як би сильно тебе не били, ти рухатимешся вперед.
Скільки витримаєш, щоб рухатися далі.
Я завжди хотіла взяти «Роккі»
і цей, поєднати їх разом
і показати, як швидко проходить життя.
Життя — додавання до 40 років, а потім — віднімання.
Ваші діти переїжджають,
друзі рухаються далі, хтось помирає, роботи немає.
Немає. Вона втрачена.
Рядок у фільмі, який…
«Я такий радий, що він народився, бо тепер можу жити твоїми очима».
Думаю, саме так батьки дивляться на своїх дітей.
Це продовження… Шматочок безсмертя.
Поки він живий, твоя пам'ять житиме.
Ти зробив щось правильно. Ти сподіваєшся.
СЕЙДЖ СТАЛЛОНЕ 1976-2012
У вас є успішні серіали «Роккі» та «Рембо»,
але після такого успіху у якийсь момент люди кажуть вам:
«Може, ви застарі, щоб грати такі ролі».
І раптом ваш агент каже: «Може, ми вам не допоможемо».
Четверте перехрестя.
Гаразд, то я слухаю їх чи як сам відчуваю?
Ти досі відчуваєш конкуренцію?
Ще є, як сказав би Роккі, щось у підвалі?
Я кажу: «Так, але я маю робити усе відповідно до віку».
Тоді й з'явилася ідея «Нестримних».
Я пішов на таке собі відродження рок-н-ролу.
Я кажу своїй дружині: «Боже, хлопці такі чудові».
А моя дружина дивиться на мене. Я сказав: «Буде краще».
Бум.
Виходить хлопець, Докерс, мішкуваті штани,
у яких він так довго сидить, що ззаду схожі на клятий баян.
Чорт, це геніально.
Аншлаг. Усі на сцені… закінчили кар'єру.
Але той факт, що тисячі людей прийшли
подивитися на колекцію колишніх великих,
я сказав: «Щось у цьому є».
«Я зроблю таке із зірками бойовиків».
І це стало подією.
На відміну від Сталлоне, «Нестримні» —
витратний матеріал!
Ні, він член цієї колись чудової групи.
«Чорт. Із жахливої цікавості я мушу його побачити».
Чудова ідея.
Усі зірки бойовиків
з 1980, 1990, 2000 років, всі разом, кинуті в один горщик.
У цьому віці Сталлоне
приймає свій досвід.
Те, що він прожив так довго, тобто, я не знаю, чи варто йому…
Тобто, чи він ще живий? Я не знаю.
Часто герої бойовиків отримують травми на майданчику.
Але, гадаю, ясно, що Слай довів усе до крайнощів.
Я думав, це занадто.
Мати сім'ю там весь час,
їм було важко,
бо я був напружений і побитий,
мав бронхіт, грибкову інфекцію і перелом шиї.
Це тривало постійно.
Тож їм таке не подобалося.
Він працював ночами. Зовсім не спав.
Йому доведеться працювати всю ніч.
Йому слід вертатися додому і негайно оперуватися.
Якщо чесно, я так і не оговтався від «Нестримних».
Це так сильно вплинуло на моє тіло, що я ніколи не був таким, як раніше.
Ніколи.
І ти думаєш: «Це було того варте?»
Ти робиш це заради людського схвалення?
Справді? Майже як дитина, яка хоче, щоб тато погладив по голові.
Постійне заохочення.
Але це правда.
Цей фільм залишився з вами надовго. Чому так?
Цей фільм нагадує мені мого батька.
Ти ніколи мені не дзвонив. Ти не згадував моє ім'я.
Я б пішов, я б повз.
Я б зробив що завгодно.
Це не моя провина. Мене не звинувачуй!
Це… надзвичайний фільм
про обнулення,
про те, що насправді лежить в основі потреби,
людської потреби.
Любов. Взаємна любов.
Ти не мій!
Ми не пов'язані.
Я відмовляюся від тебе!
Ніхто з вас не отримає мого королівства. Я нічого не залишу і бажаю вам чуми!
Нехай усі ваші діти зникнуть і помруть!
Якщо тебе відкинули,
любов — це потужний агент.
Насправді мені не дали шансу.
У дитинстві все було…
Було погано.
Тож у моєму світі, у світі кіно Сталлоне,
може статися те, чого зазвичай не було б.
Боєць-невдаха стане переможцем.
Я благословенний здатністю перетворювати гіркоту
у те, що хотів би, щоб сталося.
Хотів би я мати такого батька, як Роккі.
Можеш сидіти там і знімати себе. Дивися.
-Ось так. -Хіба не чудово?
Я сказав: «Тато помирає. Він помре».
І ти давно з ним не розмовляв.
Люблю тебе.
Бережи себе.
-Так. -А ось і Френк.
Я домовився, щоб він побув з батьком за кілька тижнів до його смерті.
Ходи сюди, синку.
Це найкращий день у моєму житті.
Я люблю тебе, татку.
Він при смерті.
Він каже: «Знаєш, Слаю».
«Так, тату». Він такий:
«Ти маєш навчитися любити й прощати людей».
Я сказав: «Справді?»
«Це щойно спало тобі на думку,
коли кляті янголи шепотітимуть тобі на вухо?»
Він каже: «Так, ти маєш навчитися…» І починає сміятися.
Я сказав: «Ти покидьок».
Тепер ти кажеш мені бути добрим,
наче у тебе прозріння на шляху до неба?
Він каже: «Так, саме так».
«Запам'ятай ці слова, малий виродку».
Я такий: «Дякую».
Мої діти, я дуже хвилююся.
Завжди є жаль.
Я…
міг би дізнатися набагато більше,
якби я не був таким самозакоханим
і не спілкувався з іншими людьми.
Думаєш, що мав би зробити у цьому віці.
А тепер вони у такому віці.
Що я зіпсував?
Я знімав дурне кіно,
замість того, щоб створювати їм життя.
Вони роблять мене щасливим. Вони мене дуже засмучують.
Вони викликають у мене емоції.
Мені довелося майже втратити сім'ю, щоб належно її поважати.
Тож акт любові до моїх дітей тепер,
насправді робити такий підсумок про цінність часу…
Господи. Він такий бездушний і жорстокий.
Підкрадається до тебе, і ти такий: «Гаразд, час відчалювати, Слаю».
«Ого! Я щойно народився! »
«Ні».
Тепер я хочу бути жонглером.
Дуже хорошим жонглером. Знаєте…
Родина, життя, діти, дружина, розумієте?
Мистецтво, просто все. Просто… баланс.
Є така стара приказка,
що дитина стає батьком чоловіка.
І мої діти, Роккі та Рембо,
стали моїм батьком.
Вони про мене дбають.
Краса можливості зіграти їх двох,
буквально, це весь спектр життя.
Безправного,
просто без друзів, самотнього,
і того, що усе приймає,
любить людство, і кого люблять люди.
Я дуже добре розумію їх обох.
Я жив у світі смерті.
Я намагався повернутися додому.
Рембо був смертельно поранений,
а тепер він повернувся додому, щоб сісти у батькове крісло-гойдалку.
Він бачить, як його життя згасає.
Я почав шкодувати про ідею,
що воїн помирає таким чином.
Коли вони відступали,
стілець був нерухомий.
Я почав казати, що стілець ще трохи хитається.
Отже, він досі живий.
Але те, як я його зняв, це було не так.
І я вірю, що не слід бачити, як наші герої
вмирають на наших очах.
Що у них завжди є якась містична риса.
Я зрозумів, що Рембо ніколи не матиме дому.
Це трагедія того персонажа.
Без дому,
без сім'ї, без любові дружини чи дітей,
що це?
Лише знімки,
кінозображення того, чого ніколи не існувало.
Це не життя.
Це витвір мистецтва.
Конфігурації уяви.
Які реальні.
Вони живуть, дихають, помирають і кровоточать.
І тобі краще подбати про це.
Але якщо у вас немає настанов,
доведеться йти по життю, знецінюючи кожен крок шляху,
від чого залишаєсять діра.
І вона не заповнюється.
Я можу заповнити її за допомогою уяви.
Я хочу якось показати надію.
Я займаюся бізнесом надії
і просто ненавиджу сумні кінці. Вибачте.
Пристрельте мене.
Переклад субтитрів: Тетяна Реббекі