Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Чи шкодую я про щось? Аякже, звичайно! Але! Цей жаль також і… спонукає мене не
піддаватися цьому суму, чинити опір. Фарбами на полотні, ручкою на папері. Бо…
як ще виправити те, чого вже немає. Час - такий уже чортяка. Отак шух – і немає!
Знаєте, це ніби ви їдете у потязі… а у вікні стрімко змінюються…кадри - бем, бем
- які ти бачиш вперше і востаннє. Ось що таке життя. Шух! Дивишся, як стрімко все
проноситься повз… і не можеш… І немає!
РОККІ
СЛАЙ
Стати самовдоволеним дуже легко. Я подумав, що маю зробити щось радикально
нове. Бо все якось вже приїлося… Я відчув, що сили потроху покидають мене. Я всихаю.
Як старий інжир, що ось-ось впаде з дерева. Думаю: «Мені там скільки, років
двадцять лишилося ще?». Я не хочу бути самовдоволеним упродовж цього часу. Тож я
мовив собі: «Гей, хочеш знову відчути смак адреналіну? Їдь». Тому я рушаю на
Схід. Ніщо не надихає більше, ніж взяти свій дім, свою історію, зім’яти отак, і –
шух!
Хто це такий – Сталлоне? Митець, сценарист, поет, актор… Світова зірка. Як
таке можливо?
Слай – той хлопець, що завжди йде власним шляхом. А якщо такого не існує -
він прокладає його… Він створив себе сам.
Він геть не скидався на великого актора і не мав оцієї… шаленої харизми. Та він
створив щось зовсім нове. Актора, який пише і знімає про себе. Він був не першою
людиною, що зробила це. Та став першою суперзіркою, якому це вдалося. Він чітко
розумів, чого від нього очікували люди.
Історія Сталлоне зачепила мене так, ніби це була моя історія. Для мене це була
кар’єра мрії, якої я прагнув.
Немає нікого, хто працював би одночасно в цих трьох напрямках. Це міг зробити лише
геній.
І все це - не випадковість.
Поставте мені одну з касет, які ви знайшли поки збиралися.
Так, чому б ні. Подивимося. Це - «Нью-Йорк таймс».
Ось.
Зробите мені послугу?
Я почну з цитати вашого прес-релізу…
…А ви продовжите, коли я зупинюся, добре?
Ясно.
Що ж, Сталлоне народився
У районі Геллз-Кітчен, Нью-Йорк
Спекотного літа 1946-го.
Святі небеса.
Ніколи…в своєму житті… не думав, що повернуся сюди. Я народився у
Геллз-Кітчен. Я дихав Нью-Йорком.
Я не був тут 65 років.
Хлопці, живете тут?
Ні, на 45-й.
-Он як! -Ага!
Я жив тут колись.
-В цьому мікрорайоні. -Так, саме тут. Раніше він був… Суворим.
-Тоді це справді була «Пекельна Кухня». -Ясно, ясно.
Пам’ятаю, вікно було завжди відчинене. Крізь нього я спостерігав за людьми,
дивився… життя, немов у кіно. «Гей, коли заскочиш?», «Буду завтра!», «Зачини це
чортове вікно!». І так по колу.
Пам’ятаю, мій батько завжди ходив, типу, у краватці і футболці. Мав вигляд як герой
п’єси Артура Міллера «Вид з моста». Приблизно таким тоді було моє життя.
Мій батько приїхав до Нью-Йорка, де й зустрів мою мати. Він був барбером і
косметологом. Та перукарська справа приносила більше грошей.
Наш батько був, залежним від чужої думки і, думаю, неосвіченим. Будь-який закид або
неповага до його персони – і він скаженів. Мати була не кращою. Вона
майстерно жбурляла в нас усім, що попадалося під руку. У неї були довжелезні
нігті, що впивалися в тебе з криками «Ану йди сюди!».
Моя мати продавала сигарети у нічному клубі «Біллі Роузес Даймонд Хорсшу». Це
був її основний заробіток. Батько розповідав, що вона… дуже боялася…
народжувати. При цьому, на 9-му місяці вагітності вона їхала автобусом і в неї
почалися перейми. Хтось метикуватий вивів її з автобуса та відвіз до палати
милосердя. Там я і побачив світ. Через акушерську помилку, в мене паралізувало
всі нерви цієї частини обличчя. Тому я народився з оцим гарчанням.
Вона була доволі ексцентрична, яскрава. І дуже-дуже-дуже щиросердна та…
непередбачувана.
Я знаю, що успадкував оцю певну… жорстокість від мого батька. Без сумнівів.
Сварки у батьків були чітко за розкладом. Я сидів у ліжку й чув, як вони кричали та
верещали. Мій батько. І я ціпенів. Бо просто-таки шкірою відчував це рокотання.
Думаю, вони обидвоє були настільки зайняті власними справами, що просто забували про
нас.
Левову частину часу я жив у інтернаті - 12 місяців на рік. Ніколи не приходив
додому, бо в них просто не було часу на мене через роботу. І люди казали: «Оо,
певно ти відчуваєш нестачу уваги та любові». Ну, так. Це правда. І, може, я
добираю оцю увагу через любов та повагу прихильників. Купатися в любові… та
прийнятті… своєї… публіки – це залежність.
Я б хотів звільнитися від цього, та… Не можу.
Думаю, перегляд кіно був для нас цілковитою втечею від реальності.
Я міг сидіти в кіно годинами, і мені було байдуже, що дивитися. Я переглядав один
фільм по 5-6 разів, а тоді о четвертій йшов додому.
Там показували життя, якого я прагнув: ідеали, велич, кропітка праця і тріумф над
злом.
Я завжди мав оцей культ героя. Я хотів бути отим хлопцем, що рятує автобус з
дітьми. Ось ким я хотів стати. Отим самим хлопцем… що… рятує людей.
Я сидів сам у кімнаті батьків, де було дешеве дзеркало від «Вулворт» за 2.99
долара. Сидів там цілісінький день і пробував щось перед дзеркалом. Намагався
зімітувати, як хтось співає під фонограму. Або я йшов у кіно, наприклад,
на «Геркулеса», потім вертався додому і намагався скопіювати Стіва Рівза.
Оцей епізод, де Геркулес рве кайдани, відступає назад - і колони храму падають.
Актор… неймовірно красивий, атлетичний та зразок для наслідування. Ось хто він.
І я такий: «Ось як треба!». В мене нарешті з’явився взірець для наслідування.
Цей шлях призначений мені долею!
Мій батько зрозумів, що ми не виживемо у Нью-Йорку. Тому ми рушили до Меріленду.
Ми – побічний ефект невдалого шлюбу. Якось я повернувся зі школи - і вдома нікого не
було. Мати пішла. Вони пішли до суду. Це було жахливо. Я поїхав з матір’ю до
Філадельфії, а мій брат лишився з татом у Меріленді.
Глушина неймовірна - лише цвіркуни та пустка навколо. Там були лише коні.
Якось так сталося, що я був просто закоханий у коней у віці 5-6 років. Це
були кепські коні, яких купляв батько. За 20 або 25 доларів. У нього були невеликі
статки, але якимсь чином від потрапив до команди з поло. Всі гравці мали чудових
коней, прекрасні трейлери та ранчо. В нас же був… смітник. Більшість коней були
хворі. Деякі з них сліпли, коли їх спиняли надто різко.
Отже, я почав грати в аматорське поло -доволі низького рівня. Але я вчився. Хай
там як, а я грав все краще і краще. А тоді, коли мені було 13, я став потрапляти
в національний рейтинг.
Моєму батькові… це не дуже подобалося. І… якось посеред гри… я збирався зробити удар
назад з правої сторони. І я все зробив добре. А він почав: «Ти надто сильно
натягуєш повіддя, ти…». Я відповів: «Я знаю, що роблю». А він: «Ні, ти не вмієш
їздити верхи!». Він кричав з трибуни, а я саме зупиняю коня, щоб підготуватися до
наступного удару. Він підходить, хапає мене за горло, скидає на землю… забирає
коня і йде з поля.
Я лежав в пилюці і думав: «З кіньми покінчено назавжди».
Батько виховував мене… фізичною силою, тому… Біль від побоїв був моїм вірним
другом. Я думаю, все це переросло у протест. Я дав собі слово… не зламатися
попри все.
Гадаю, батько заздрив. Мій брат був проблемним підлітком – бив байдики,
встрявав у бійки… Погано вчився…і його виганяли з кожної школи.
За 12 років я змінив 13 шкіл. Вони запхали мене у військову школу. Я там і
місяць не протримався!
Він був безнадійний - потрапляв у безліч халеп. Його відправили до спецшколи
«Деверо» - закладу для проблемних дітей, щось таке. І там він уже трохи зацікавився
драматургією. А потім він вступив до коледжу, де вже почав серйозно займатися
акторством.
Був якийсь кастинг. Не знаю чому, та я спробував отримати роль у п’єсі «Смерть
комівояжера». І в мене вийшло.
Я був на сцені
І я взагалі не нервував.
Я контролював ситуацію.
Грати було для мене легко і природньо.
На кастингу був професор із Гарварду, який підійшов до мене і сказав: «Ти маєш
подумати над кар’єрою… актора». Я такий: «Та ну». А він мені: «Так! Тобі
варто зайнятися акторством. В тобі щось є». І та розмова змінила моє життя.
Я прилетів у Нью-Йорк
Під час фестивалю «Вудсток».
Прийшов час випробувати себе.
Я взагалі нічого не знав про це місто. Я був там чужим.
Вовк-одинак, дуже захоплений пошуком себе у світі.
Я займався вуличною торгівлею, бо знав, що тільки так виживу. Спав попід дверима, на
автобусних зупинках, вокзалах, у бібліотеках. Було так холодно – я мерз як
собака.
Я оббивав пороги агентств кожного божого дня. «Я б хотів стати вашим клієнтом». «В
нас нема вакансій!» - з такими словами мені жбурляли назад у віконце мою
фотокартку.
Я ходив на кастинги і чув:
Погана дикція, очі додолу, все не так.
Краще, що мені пропонували, Бродвеєм і близько не пахло - я мав бути
напівоголеним. Мене брали тільки у таке лайно. Це було жахливо. Мені казали: «Не
підходиш. Можливо, візьмемо тебе у масовку». І я почав погоджуватися,
відповідаючи «Угу». Щоразу м ене обирали на роль бандита.
Дивися куди преш!
Вибач, не помітив!
Йому не давали головних ролей – брали лише на роботу з декораціями або
реквізитом. Тобто його ніколи не поважали.
Я був повністю занурений у себе та ізольований від світу. І Джон був таким
самим.
Слай почав писати, бо не міг отримати бажаного. Тому він став творити
самостійно. Він довго… не роздумував – він брав…і просто робив.
Я вирішив: «Негарно це все.
Кидаю акторство».
Можливо, я маю писати сценарії
Про всі мої розчарування.
Я отримав роботу білетера. І міг дивитися фільми цілими днями.
Я брав маленький дешевий магнітофон, записував на нього музику та монолог, йшов
додому і намагався відтворити сцену.
Тож я почав творити.
Я писав кілька років, аж доки
Не назбиралося 15-16 сценаріїв.
Ми з Джоном були на іншій хвилі. Хотіли створювати своє, знімати своє. Тому кожну
п’ятницю, суботу та неділю ми проводили з пляшкою дешевого вина. Ніколи не ходили до
барів, ресторанів, нічних клубів. Саме тоді ми почали писати по-справжньому. Ми
обговорювали наші устремління, мрії, а також фільми. Нам якось вдалося
прослизнути у кожен кінотеатр Нью-Йорка. І ніколи не платити за вхід. Жодного разу.
В нашому словнику було відсутнє слово «невдача». Ніхто не думав: «Раптом не
вийде?». Про це й мови не йшло. Ось наскільки непохитними та відданими своїм
ідеям ми були. «Та для таких диваків, як ми, точно знайдеться місце. МИ знайдемо
своє місце». Ми мали знайти дещо. А саме – власну дорогу.
Ось чому ми вирішили, що мусимо зняти фільм «Коні».
Ковбой та Індіанець постають з мертвих 100 років потому як їх повісили.
Ми сіли в машину і рушили до Меріленду. Взяли в оренду рушниці. В фільмі ми гатимо
зі справжніх рушниць. Справжніх! Зараз я думаю: «Господи, ненормальні!».
Його батько… став прототипом шерифа, який прийшов по нас.
Звичайно, поганця, що застрелив їх, грав мій батько.
Коли він нас «вбивав» у фільмі, він аж надто захопився цим. «Я застрелю вас, а
потім повернуся - і застрелю вас знову». Я спитав: «Це щось особисте? Щось
із Біблії?».
Це було німе кіно. Я спитав Слая, чому він не захотів додати звуку: «Не по кишені».
І він дійсно сподівався продати німе кіно у 1971?!
Неважливо, що так раніше не робили. Головне - він мав свій голос… він прагнув
бути почутим.
У старшій школі, я був чудовим прикладом того, як не навчитися писати. «Сильвестре,
може трохи почитаєш?». «Ні, дякую». «Ну звичайно, бо ж в читанні нема з ким
змагатися».
Відмова – ось, що мене мотивує. Це виклик. Приймати цю оцінку ззовні або
вміти оцінити себе самостійно – вирішувати тобі.
Слай завжди хотів бути актором. Але для цього він мусив писати. Щоб бути актором,
хтось має давати тобі ролі.
Він не ходив на кастинги. Він сам створював для себе ролі, бо навряд чи б
він пройшов якийсь кастинг.
Я розчарувався в акторстві, здався. Але Джон Герцфелд попросив мене допомогти йому
з кастингом. Там був хлопець, який передивлявся кандидатів. Згодом саме він
написав і зняв «Лорди Флетбуша».
Це був початок. Я просто опинився в потрібний час у потрібному місці.
Вперше я познайомився зі Слаєм на зйомках «Лордів Флетбуша».
Ми були дуже, дуже дивною парочкою. Він – єврей-інтелектуал з Ліги Плюща. А я … ну,
ви розумієте. Годі було й шукати двох більш несхожих світоглядів.
Ми пішли прогулятися до нього додому на Лексинґтон Авеню з його гігантською
собакою. Він пофарбував вікна чорним, щоб мати змогу творити.
Я прочитав сценарій і він здався мені примітивним. Тому я сказав: «Дозволь мені
грати себе у цій сцені». Наприклад, коли я сиджу позаду дівчини. Вчителька така:
«Містере Россело, що ви робите?». «Просто сиджу тут. Підсів ближче, бо сонце світить
мені в обличчя і дуже сліпить в очі». А тоді вона повертається до дошки. За
хвилину, я підсідаю ще ближче до дівчини і обнімаю її. Вона така: «Містере
Россело!». А я: «Не розумію, що відбувається! Сонце просто переслідує мене
скрізь!». Тобто, це все була повна імпровізація. І я зрозумів: мені дали цю
можливість - патякати все, що захочу, впродовж цілісінького фільму.
Слай завжди переписував сценарій та покращував сцени, в яких грав.
«Лорди Флетбуша» - це перший фільм, де ми побачили стиль Сильвестра Сталлоне. Ще
перед «Роккі». Краща сцена у фільмі, якщо взагалі не у кіно 70-х, на мою думку
— коли Марія Сміт, його наречена, переконує його купити їй обручку, яку цей
телепень, зрозуміло, не може собі дозволити.
Бачите дівчину, що пішла?
Якщо ви ще раз покажете їй обручку за 1600 доларів,
Знаєте, що буде написано на вашій могилі?
Що буде написано?
Я тупий, бо показав Френні дорогу обручку.
Стенлі - цікавий персонаж у цьому фільмі, але не факт, що він вам сподобається. Він
там такий… такий вайло. Але в тій сцені ви точно закохаєтеся в нього. Бо зрозумієте,
наскільки сильно він насправді любить Френні. Це був перший проблиск унікального
стилю і гармонійного звучання монологу Сильвестра Сталлоне.
Дідько!
В той момент я вже точно знав: моє призначення - писати. Бо розумів, як
складно мені пройти кастинг. Мене завжди брали на роль бандита. Окей, я і справді
такий. Але! Я вмію бути і хорошим, і м’яким. Якби поєднати ці полярні якості,
вийшов би досить непересічний персонаж. А в мене не було такої можливості до фільму
«Роккі». Але! Роккі передував Стенлі Россело у «Лордах Флетбуша», якого я
показав як ведмедкуватого харциза у байкерській шкірянці, із засаленим
волоссям та цигаркою… І він викликав симпатію!
Причина і наслідок… Якби він не запропонував мені цю роль, якби фільм не
отримав позитивні відгуки, - я б ніколи не заробив достатньо, аби взяти машину за 40
доларів і їхати впродовж 11-ти днів до Голлівуду.
Я не знав там нікого, крім Генрі Винклера – зірки відомого ситкому у ролі
Фонзі.
Моя машина ламається на розі Голлівуд та Вайн. Просто раз – і зупинилася, ніби так
і мало статися.
І перший, кому я подзвонив, був Генрі.
«Гей, треба, щоб ти мене забрав. В мене машина гакнулася. Я стою просто посеред
Бульвару Сансет». Я сказав: «Зараз буду». Я поїхав і забрав його і ту
здоровенну собаку, що ледь вміщалася в машині на купі його валіз та лахів.
Зрозуміло, що він не міг взяти мене до себе через жінку та собаку. Він вказав
мені дорогу до мотелю і я їхав туди 3 ночі, а тоді я завернув на якусь задрипану
дорогу поруч із бульваром Бальбоа.
ГОЛЛІВУД
Мене познайомили з Джином Кірквудом
Виконавчим продюсером.
Ми поговорили, а тоді, я поділився ідеєю «Роккі», ми її розвинули, і - все
склалося.
Ці події були трохи незвичайними для мене,
Бо в мене було дуже мало досвіду, тож…
Та в мене взагалі досвіду не було.
…Доля усміхнулася мені, якщо все так чудово склалося.
Так, це… Це м’яко кажучи.
Я був там на кастингу. І, насправді, пройшло все не дуже.
Коли я йшов звідти, а двері майже зачинилися за мною.
Я щось трохи забарився, а тоді кажу: «До речі, я трохи пишу».
І мені кажуть: «Правда? А-ну повернися».
Я почав писати… І це було щось схоже на «Злі вулиці» Скорсезе. Я хотів створити
збірний образ, використати тему жорстоких вулиць. Я швидко складаю план,
собака сидить на столі. Я працюю, палю цигарки, відставляю в бік каву - і бачу
цілісну картину, робочу ідею, але! Вийшов такий… хуліган з Роккі. А тоді моя подруга
друкувала сценарій і почала плакати, сказала: «Ненавиджу Роккі. Ненавиджу. Він
жорстокий. Він б’є людей, надирає їм зад». Я спитав: «А що якби він вирішив так
не робити? Типу, він мав би, бо це його робота. Але не робить». «Було б гарно».
Тоді я питаю далі: «А що, якби він кохав когось?». «О, так, чудово». Тож, я
повертаюся до роботи, додаю ці деталі. Дівчина – хай. Але він же тепер не боксер.
Тепер він звичайний хлопець. Тепер його історія стала нудною. Простий хлоп на
узбіччі життя. Він бельбас.
Просто бельбас. І я згадую драму «У порту». Він буде як Террі Маллой! Бам!
Скорсезе, фільм, «Злі вулиці». Шух! Змішаю сюжети і подам у власній інтерпретації. І
тоді все стало на своє місце - як тільки він знову став боксером.
Я мав 106 доларів, оренда коштувала 300.
Переді мною постала дилема.
Я відчував тривогу.
Я написав сценарій за 3 дні.
Звичайно, я повернувся і переписав все тисячу разів.
Я вірю в те, що коли пишеш
Не варто хвилюватися за недосконалість сценарію.
Я знаю, що 90 відсотків тексту не варті уваги.
Але сама ідея, а саме - її початок, розвиток і кінець, дуже важливі для мене.
Режисери такі: «Ми б хотіли запросити Раяна О'Ніла, йому до вподоби бокс.
Або Берта Рейнолдса».
І тут я: «Емм, взагалі-то я писав цю роль для себе».
Їм сподобався сценарій, але вони настільки не хотіли бачити у фільмі ВАС,
Що наполегливо пропонували Вам великі суми грошей, щоб ви поступилися.
Правильно?
Так, сума дійшла до 265 тисяч доларів.
Щоб Ви НЕ знімалися у фільмі?
Так, щоб не втручався.
Та навіть якби я продав сценарій за 500 тисяч доларів…
Гроші рано чи пізно закінчаться, а гіркота від зради себе лишиться назавжди.
Що краще: жити в ілюзіях, плекаючи надію, що ти міг би стати великим. Або мати таку
можливість, проґавити її, а потім усвідомити, що ти невдаха?
Що ж, гадаю, легше жити в ілюзіях і розповідати усім: «Ну, якби я мав такий
шанс, я би вам усім зад надрав!».
Якось я вийшов із трейлера на холодні вулиці Філадельфії, і вперше відчув, що
настав момент істини. Мене запитали: «Сильвестре, ви готові?». Я сказав «Я –
ні, а Роккі – так».
Це було щось незвичне. Ми відчували, це було «саме воно».
Всі актори, яких я хотів, відмовилися. І їх замінили чудовими
акторами.
Аполло Крід. Ніхто в світі не зіграв би цю роль краще. Голос, статура, подача,
зухвалість. Цю роль мав грати Кен Нортон, однак він відмовився за 2 дні до початку
зйомок. Я такий: «От лихо».
Я справді вірю в Божественне Провидіння.
Ми взяли Талію Шайр також в останню хвилину, бо не змогли знайти підходящу
кандидатуру.
Вона зайшла, і як тільки прочинилися двері – ніби все навколо засяяло. Я наблизився
– це чорне, аж синювате, волосся і очі, які дивилися…отак. Вона мені одразу
полюбилася. Мені сподобалась її індивідуальність, її дух. Оце щось
незриме… Воно точно існує. Це коли тобі не треба зубрити сценарій. Бо ти просто є
цим персонажем. І так траплялося просто весь час.
«Роккі» - це не історія про бокс.
Це звичайне дослідження героя, який…
Це історія кохання. Це історія кохання. Кохання.
Скажи це!
Єдине, чого він прагне дужче за все на світі – це зістаритися самотнім.
Скажи ж це.
Той юний хлопець просто не знав, якими словами промовляє любов. Не міг підібрати
-слів. -Так. Так, ти правий.
Тоді я не знав мови любові.
Сиджу собі і чекаю на сцену на льоду з Адріан.
І як гадаєте що? Триста акторів масовки прибрали. «Скільки лишилося?» «Жодного».
«А скільки нам знімати?» «Десь години дві».
Ну я такий: «… може краще й без них».
Роккі дуже спостережливий, тож помічає те, чого інші не бачать. А також може
показати їм це.
Він досліджував вразливість, виховання, трансформації. Тобто, ми маємо зрозуміти
точку А героя, щоб провести його до точки Б.
Знаєш, як я почав битися?
Ні.
Отакої,
Я ніколи не був особливо розумним. Він каже мені:
«Ти з дитинства трохи дурник, тому краще займися тілом», ясно?
Отак я став боксером. Розумієш, про що я?
Так.
Чого…чого смієшся?
Моя мати казала мені протилежне.
Що саме? Що саме вона казала?
Вона казала: «Фігура у тебе так собі, того краще розвивай інтелект».
Так і казала?
Адріан була непересічною. Він створив образ жінки, яку пригнічують і не
сприймають серйозно.
Він підніс її на п’єдестал краси і свободи…
…І кохання.
Завдяки Талії… історія про бокс стала історією кохання. В якій її коханий
виявився боксером. В нього нарешті з’явилося те, за що варто боротися. І це
були не гроші. А гордість. Я хочу, щоби ти пишалася мною. Щоби, щоби казала: «Це мій
чоловік!». Саме тому в кінці він каже: «Я не хочу бути черговим пациком з району.
Мені все одно, якщо мене розмажуть по рингу. Я хочу, щоб ТИ пишалася мною».
Все, чого я хочу, це пройти всю дистанцію.
Ось, що мене приваблювало у ньому. Він все тримав у собі. Ніколи не ділився своєю
печаллю та розчаруваннями з іншими. Лише з собою. Єдиний раз, коли він дає волю
емоціям, - це коли Міккі йде з хати.
За сценарієм, я мав просто вийти з ванни з, сумним поглядом, а тоді піти за ним.
Я сказав: «Джоне, прошу, зроби мені послугу. Не вимикай камери, хай звук іде -
просто гляньмо, чи…
Чи зможе Роккі підсумувати все своє життя за ці 2 хвилини».
Коли ми зробили це вперше – це було чудово! А тоді хтось: «То вже був дубль?».
І я такий: «Чи був то дубль?! То була… імпровізація, яку неможливо повторити.
Імпровізація. Момент втрачено… Ти такий: «Так, а що ж я робив? Я вдарив у двері тут
або там?». Я сказав: «Бляха, треба робити все заново. Як це робити?». І тоді я почав
думати про свого батька.
Послухай мене. Я хочу бути твоїм менеджером.
Тож найкращий дубль пішов в небуття.
Ти не купиш за гроші те, що я можу дати тобі. Я маю на увазі, мій біль та досвід.
Та я згадав про ще більш вибухонебезпечний біль - біль від
стосунків з власним батьком.
Що ж, якщо ти потребував…
Якщо потребував моєї допомоги, чому ніколи не просив? Чому ніколи не казав про
це, хлопче?
Я просив, та ти ніколи не чув мене.
І коли я написав це просто-таки один рядок, я зрозумів: «Мені треба розповідати
про себе. Себе. І я вкладатиму свої слова у вуста Роккі. Мені тоді виповнилося
тридцять, і я сказав: «Ти п риходиш сюди і пропонуєш мені допомогу. Мої кращі роки
позаду. І що?! А те, що поки я сидітиму тут, прийде якась можливість – і
я облажаюся». Типу, я думав у фільмі я вибухну: «Чому ти не був поруч, коли був
так мені потрібен?»
Якщо я можу сказати… про своє розчарування… вголос, у мене з’являється
чудне відчуття, що є мільйони людей, які відчувають те саме розчарування - залишене
без уваги і знехтуване.
Я облажаюся!
А ти будеш сидіти в першому ряду і дивитися? Так?
Хочеш допомогти мені?
Я ніколи не міг сказати це батькові в обличчя. Це було б зневажливо і діалогу б
не склалося.
Тут всі роблять висновок, що стариган йде назавжди, а тоді бац – прочиняються двері.
Лунає музика Білла Конті - і ось вже з’являється надія. Ось і все. Ось те, чого
хотів кожен, кого зрікалися, кому відмовляли у можливості: «Гайда,
повертайся».
Боже мій! Це кінотеатр, де відбувалася прем’єра «Роккі». Той самий, де я працював
білетером. Перша рецензія, яка надійшла з Нью-Йорка від Вінсента Кенбі
була нищівною. Тому я не знав, чого очікувати.
Ми зробили передпоказ «Роккі» за 5 днів до прем’єри. Це було по обіді, денний сеанс.
Я сидів там із ним, і тут раптом він каже: «От бляха».
Через 20 хвилин три чверті публіки встає і йде.
Керівники студій йдуть… Я просто втискаюся в сидіння зі словами: «Чорт
-забирай». -Та що ви знаєте про безнадію. Він
сказав: «Боже милий». Він же думав, що
фільм стане хітом.
Тож, в день прем’єри, моя впевненість була мінімальною. Ось тут відбувалася прем’єра
«Роккі». Пам’ятаю, як я стояв на вулиці навпроти у своєму тренчі. І мій брат каже:
«Це буде або найкращий, або найгірший день твого життя». І я такий: «Так, твоя
правда».
Якщо би фільм не зайшов, другого шансу не було б.
Коли всі вже сиділи в залі, я зайшов всередину і став позаду. Все ніби…
завмерло. Ніхто не рухався. Всі були наче заворожені. Ніхто і слова не сказав.
Ніби прикипіли до екрану.
Коли він нокаутував Аполло, вся зала встала, а режисери сидять і кліпають:
«Господи Ісусе!». Аудиторія була така включена, ніби це був реальний бій. Ніби
ми стерли межу між кіно і спортом.
Крики та аплодисменти із глядацької зали було чутно аж на вулиці.
Всі просто очікували, що він матиме просто смішний вигляд на рингу проти
Кріда. Та коли він повалив його на спину у першому раунді - це був такий захват, це
було….щось нечуване!
Ніхто, ніхто не пам’ятає, що Роккі програє. Це взагалі не… Фільм залишає
післясмак його перемоги.
Це було дійсно грандіозно – те, як публіка реагувала на драму на екрані.
Цей фільм стає номером один. Всі говорили тоді: «Кіно – вогонь! Таке емоційне! Воно
мене розчулило! Воно мене так надихнуло!»
Побачити, як мрія стає реальністю – це так запалило глядачів!
То була… якась магія.
Це його останнє «незіркове» фото.
«І з тих пір його впізнавав кожен собака».
Зустрічайте самого Роккі - Сильвестра Сталлоне!
Це буквально повністю перевернуло моє життя - назавжди. Ніби - шух!
І переможцем стає… «Роккі».
Зірка фільму «Роккі» - Сильвестр «Слай» Сталлоне.
Зустрічайте Сильвестра Сталлоне!
Отже, його визнали актором, сценаристом, мрійником, пророком, містиком - і все
таке. І бам – він став ідолом, який не має права на помилку.
Я не мучив себе думками на кшталт
«Як так сталося» і «чи дійсно воно було варте того».
Я пройшов крізь дійсно похмурий період життя, думаючи, що, може, я обманюю себе.
Тоді я сідав у крісло, збирався з думками і просто дивився у дзеркало.
Тобто, я - живе втілення Роккі: його історія - це моя історія.
Десь через тиждень від мене почали очікувати якихось майже неможливих речей.
А потім казали таке…що це… на мою думку, було аж бісячим.
Вперше я почув про «Роккі»… по радіо. «Кожного разу… як з’являється новий актор…
він стає предметом загальних розмов у світі кіно. Так було з Марлоном Брандо, з
Аль Пачіно, з Робертом де Ніро. А в цьому році… актор, про якого буде чутно з кожної
праски, - це Сильвестер Сталлоне». Хто в біса той Сталлоне? А тоді я випадково
натрапив на епізод по телику. Стенлі з «лордів флетбуша» – це сталлоне? Оце
найкращий актор з часів роберта де ніро та марлона брандо? Ого, оце так.
Чи не надто самовпевнено з вашого боку було очікувати, що ви прославитеся?
Адже до цього ви грали лише маленькі ролі, еге ж?
Ага. Це ще м’яко кажучи «маленькі».
Та я думав, грець з ним, навіть якщо я піду на дно професійного забуття,
Я хоча б зможу сказати собі: «Що ж, ти спробував».
Якщо б з того не вийшло нічого путнього, принаймні мої батьки потішилися
б.
Прем’єра «Роккі». Кілька місяців потому, мені дзвонить батько Слая. «Джоне, можемо
побачитися? У мене є сценарій. Про справжнього Роккі».
Що означає «про справжнього «Роккі»?
Кіно про бокс? «Так». То передайте сценарій Слаєві. «Ні, ні, ні. Прочитай
ти». Може, ти зможеш зняти його». Ні, Френку. Ви можете передати сценарій
Слаєві, але, гадаю…ця тема вже вичерпана.
Він все ще змагався із сином.
Він пішов далі: «Я написав сценарій під назвою «Санні». І я питаю: «Про що?».
«Типу про сина Роккі». Слай каже йому: «Тато, не можна так. Це моє творіння».
Думаю, батько трохи заздрив. Я спитав: «Чому ти заздриш? Він гарував як віл. Ти
не допомагав йому - він…він зробив це сам».
Успіх може дійсно розколоти сім’ю. Абсолютно несподівано вихід «Роккі» поклав
край моїй кар’єрі. А я став просто «братом Роккі».
Це було тяжко для нього. Мій брат дуже талановитий, і мій успіх травмував його
досить сильно.
Ніхто не очікував, що він стане ідолом Америки.
Як тільки твоя мрія збувається, ти думаєш: чи ЦЕ було моєю мрією? Вона
втілилася геть не так, як я собі уявляв. На додачу до цього, тебе накриває
потужними емоціями – на тебе постійно накочують хвилі розчарування. Ти думаєш:
«От дідько. Я думав, коли сягну вершини гори, бачитиму лише кришталево-чисте
небо». А ні. Повітря густіше, воно чаїть небезпеку. Не так вже там і людно, а тому
- досить самотньо. Тобто, іноді успіх взагалі не такий, яким його всі уявляють.
Думаю, коли Сталлоне прославився завдяки «Роккі»… Він не передбачив
зворотної сторони… зіркового життя.
«Д.І.Н.А.!» На прем’єрі фільму «К.У.Л.А.К.»
Так само він не очікував, що люди скажуть: «Гайда далі. Доводь щось знову».
«К.У.Л.А.К.»
Ви запрошені на вечірку разом з самим Роккі – Сильвестром Сталлоне.
Це Ваш другий фільм, і всі – увесь світ! – чекає побачити,
Що сталося з Сильвестром Сталлоне. Чи не був він зіркою на один день?
РОККІ. ЩО ДАЛІ?
Так, після «Роккі» люди стали очікувати від мене, що я стрибну вище
голови.
Просто відразу, вони стали ставити під сумнів мій талант.
Я проглядав багато сценаріїв – нічого цікавого. Потім мені трапився
«К.У.Л.А.К.».
Правильно, отак, татку.
Він кардинально відрізнявся від «Роккі».
Фільм, порушує тему американського робітничого руху з ідеєю створення Спілки
Вантажоперевезень.
Ви не виграєте бій, приймаючи удар!
Це просто якась фантастична Одіссея, на мою думку.
Це був серйозний період після «Роккі», де він з усіх сил намагається розібратися, як
повторити минулий успіх і водночас показати себе в іншому амплуа.
В той час Сталлоне був просто суперзіркою. Перше, що він захотів
зробити, це переписати сценарій фільму.
Я думаю, багато проблем на зйомках за його участі виникали тому, що він нутром
відчував, що потрібно глядачеві. І часто це суперечило поглядам людей, яких наймали
для цього.
Зі Слаєм була ціла епопея - він, бачте, не хотів вмирати в кінці фільму.
Я думаю, що було помилкою вбити героя наприкінці і дозволити злу взяти гору.
Так не можна робити.
Для промо фільму «К.У.Л.А.К.» він йде на інтерв’ю для журналу «Плейбой». Він
пророкує,… що вірогідність провалу для нього виключена. Такого з ним просто не
може статися. Це просто неможливо!
Незважаючи на певні недоліки, «К.У.Л.А.К.» багато чим вразив мене. Але
багато критиків не погодилися зі мною.
І Сильвестр сприйняв їхню незгоду як особисту образу.
Коли вони назвали «К.У.Л.А.К» мотлохом, я сприйняв це дуже близько до
серця.
Я віддав всього себе цьому.
Я працював до сьомого поту, очевидно, як і ті люди, що повністю знецінили мої
зусилля, написавши аж 500 слів.
Я б хотів зустрітися з ними особисто в будь-якому провулку на їхній смак.
Успіх «Роккі» та помилки «К.У.Л.А.К.а» надихнули Сильвестра Сталлоне зняти власне
кіно.
Все самотужки - сценарій, режисура та акторство.
Насправді ідея «Райської Алеї» з’явилася задовго до «Роккі».
Я написав цей сценарій у 1972 і ніхто ніколи не хотів знімати його. Він надто
дивний.
Тому я кинув цю ідею і написав «Роккі».
Згодом виникло бажання зняти «Райську Аллею», теж про бокс.
І мені стало цікаво чи зможу я зробити його менш серйозним за «Роккі» - щось таке
карнавальне…
Де вода, кольори і персонажі трохи більше виходили би за межі звичайного
боксерського поєдинку.
Тоді я був юнаком, що намагався зробити щось кмітливе та розважальне. Навіть без
аналізу ринку, було очевидно, що це буде дуже тематичне кіно. Не для широкого
загалу. Трохи чудне. 1946 рік, дивна музика – взагалі все химерне. Це я так
себе готував до катастрофи, на яку не довелося довго чекати.
Він не очікував, що «К.У.Л.А.К.» не матиме успіху, так само він не очікував, що ті ж
критики, що розхвалювали «Роккі», жорстоко накинуться на «Райську Алею». Він не міг
цього пережити. Став гримати на людей та провокувати критиків на суперечки.
Іноді я прокидаюся - і такий: «Все під контролем. Я знаю, що роблю». В інші дні:
«Я знаю - це все не те, я аматор». Це як спочатку вв’язатися у сутичку, а тоді
сказати: «Ну, не знаю». Я просто вже знаю, що це пройде. Просто почекай. Не
піддавайся цій тривозі, цим страхам – це все частина гри. Це те, що додає життю
цікавості, а ти боїшся цього.
Історія успіху Роккі Бальбоа надзвичайно нагадує історію сходження зірки самого
Сильвестра Сталлоне.
І зараз Сталлоне вносить останні правки до «Роккі 2» як сценарист, режисер та актор
- не видаючи хвилювання перед прем’єрою другої частини.
Насправді, Сталлоне як завжди впевнений в собі.
Джон Евілдсен хотів розкритикувати Роккі. Він ходить до маєтку «Плейбоя»,
напивається, починає вживати наркотики. Іншими словами, це зворотна
сторона зіркового життя. Це вже не той хлопець. Це хлопець, який продовжує перти
вперед і забирає всіх із собою. Справжній ідеаліст. Джону Евілдсену не сподобався
сценарій «Роккі 2», тож зрештою його знімав я.
Я не знаю.
Зробите заяву, Роккі?
Я не знаю. Мені бракує слів.
Відчепіться!
Думаєте, вам дозволили виграти?
Те, що зробило «Роккі 1» і «Роккі 2» такими потужними – це вміння Сталлоне
розказувати свою історію. Він транслює свій шлях і через Роккі, і через Аполло
Кріда. Аполло Крід тупотить по хаті, читаючи хейтерські листи своїй дружині.
Очевидно, що це Сталоне гуркоче по своєму маєтку, читаючи рецензію Поліна Кела на
«Райську алею». Він буквально розглядає під мікроскопом, саму філософію «зіркового
життя.
Ця частина в якомусь сенсі краща за попередню,
Бо розповідає про значно більш приземлені речі.
Роккі був одинаком.
А тепер він має відповідати не лише за себе.
Зараз він розділяє почуття тих глядачів, які одружені або заручені.
Ясно, що ніхто не сприймає «Роккі» як сімейне кіно. Та все ж, історія
обертається навколо його стосунків з Адріан. Він кидається з боку в бік між
підтриманням цих стосунків, побудовою сім’ї та збереженням своєї роботи, яку він
має робити.
Коли ти прийшов додому? Я думала, ти на роботі.
Ні, я… Нема в мене більше роботи.
Мене витурили звідти сьогодні.
О! Що сталося?
Ти що, відмовишся від своєї долі через «обіцянку», яку ти дав?
Що робитимеш?
Не знаю, … Думав про бокс.
Ти можеш бути ким завгодно. Тобі не треба більше битися.
Я боксер. Не надто гарний, та справу свою знаю.
О, Роккі, ти обіцяв, що більше не битимешся.
Ви бачите його на самому дні - в цьому затхлому підвалі, у світлі запилюженої
лампи. Є щось зворушливе у цьому хлопці, якого… утримують від того, що призначено
йому долею. Його стримують якісь неправильні причини. Коли він врешті каже:
«Я ніколи не просив тебе перестати бути жінкою. Тож, прошу, не проси мене
перестати бути чоловіком. Я не можу». Насправді він каже: «Я люблю цю жінку. Але
вона не любитиме те, ким я стану, якщо хоча б не спробую».
«Роккі 2» знову став хітом. Касовий збір був вдвічі більше, ніж у першої частини. І
весь світ знову з’їхав…ну тобто… просто зійшов з розуму. Люди ставали в чергу у
кіно. Слай, я б сказав, надзвичайно швидко посів помітне місце у зірковому пантеоні
шоу бізнесу. Дуже небагатьом акторам вистачає витримки і для режисури, і для
продюсування. Тобі треба думати про це 24 години на добу і 7 днів на тиждень.
Створення фільмів - це щось що я відчуваю, до того ж - глибоко. Але ціна за це дуже
велика. Якщо ти по-справжньому відданий цій справі – граєш, пишеш, керуєш, знімаєш
одночасно - часу на щось інше не лишається. Для сім’ї лишаються тільки
якісь крихти уваги. Типу «Гей, як день?». «Не хочу розмовляти». Ось реальність, яка
чекає на тебе вдома. Це навіть не реальність, а жахливий цейтнот.
Коли ти молодий думаєш: «В моєму домі буде мистецтво, діти, те, се». Що ж, тепер
твій дім повен. Діти роз’їхалися, а ти залишаєшся з цією великою порожньою,
глухою…гм.
Просто… Просто це більше тебе не надихає по-справжньому. Я ніколи не переїжджав
через: «О, хочу новий класний вид з вікна!». Кожного разу змінювати ту
парадигму, в якій ти звик жити, - це буквально починати все з нуля. Це запускає
нові процеси.
Знімати другу частину – дуже важко.
І кожна наступна частина все важча.
Завжди виснажений, люди постійно дзижчать над вухом, а потім тебе ще й критикують.
Чи варте те задоволення такої болі?
Кожен наступний фільм дається все важче і важче, бо нема вже тієї свіжості
митця-новачка.
Перед «Роккі 3» у мене виник страх. Можливо, я не той, ким себе вважаю. Може,
мені просто пощастило. Нема вже ніякої пристрасті. Це гарний контракт, то гарні
гроші, це гарне ще щось. Ти починаєш відчувати себе захищеним. Агенти
потурбується про все на світі. «Зніми цей фільм. Це безпечно. Безпечно.». А потім ти
розумієш, що не робиш нічого якісного, бо слухаєшся інших людей.
«Роккі 3» проілюстрував це.
Я боюся! Ясно тобі?! Хотіла почути це?! Хотіла зламати мене?! Я боюся!
Що? Що?! Ви ніколи не побачите боксера, що скаже: «Я боюся, я боягуз». А потім вона
мудро обертає ситуацію на краще, кажучи: «Я теж боюся. Що в цьому
поганого?».
Тільки з прийняттям цього страху народжується хоробрість. Можливо,
хоробрість - це зовсім не те, що думають про неї люди. Або твій менеджер. Або твої
керівники. Можливо, хоробрість - це зовсім інше. Наприклад, подолати власну
дистанцію.
Сказав собі: «Слаю, чому б не прислухатися більше до себе? Просто
довірся своїм інстинктам». Всі мої ідеї на той час… Типу, зняти Містера Ті.
Використати саундтрек «Око тигра» від «Сурвайвер». Запросити Галка Гоґана. Всі
ці пропозиції розбивалися об «Та це смішно, просто смішно». І я казав: «Я
знаю. Це смішно, але це - видовищно. Цікаво». Не банально.
Я – трудяга. Все шліфую, відточую і намагаюся перевершити себе та перебороти
невпевненість. Я стаю нечутливим до, страху провалу, бо знаю: хай навіть не
отримаю чесно заслуженого успіху, я замотивую себе розвиватися далі. 90
відсотків цього шляху - бурхливі та огидні, але щоб дістатися вершини - треба
пройти крізь це. Ти можеш не дістатися туди, але це краще, ніж нічого не робити.
Він продовжує хотіти творити. Ніколи не сидить склавши рук. Не хоче потім
шкодувати: «Жаль, що я не…», «Треба було…», «Я міг би…», «Чого ж я цього не
зробив?!».
Він завжди знав, куди хоче прийти. Це не випадковість. А стати героєм бойовиків –
оце випадковість.
Спочатку, Рембо був маніяком-вбивцею. Він був озлобленою жертвою війни. Повернувся
додому зламаним. І нічого не міг вдіяти, щоб знову завоювати собі
прихильність Америки. І я сказав, що докладу до цього руку - перепишу сценарій
так, щоб герой дійшов до самого краю.
Глибоко в мені є жорстокість, яка іноді навіть мене шокує. Раніше я думав, що
просто «граю» оце викривлене люттю обличчя.
Не потрібно далеко ходити, щоб зрозуміти, звідки це. Мій батько був Рембо
в реальності. Ніколи нічого не вирішував словами. Тільки фізичними ультиматумами.
Він вмів так повернути виделку… Якось так…
… Що ти миттєво розумів, що зараз буде.
З таким краще не сперечатися. Цей погляд - це щось спадкове, розумієте? Оце «Гм».
Я вперше побачив можливість зробити бойовик у чистому вигляді. Тобто, в
абсолютній динаміці. Там було настільки багато руху, що проста зірка не впоралася
б із роллю. Впоралися б лише такі, як Траутман та подібні йому.
Тебе торкав цей одинак, самітник, що відчуває себе покинутим. Кого би він не
грав, це йшло глибоко з середини. Набагато глибше, ніж те, що було на
поверхні.
В нього класно виходить писати дотепні і ритмічні діалоги, які справляли враження,
що відбувається… імпровізація - до певного ступеню.
Слай володіє унікальним даром підбирати слова. Вони прості. Правдиві. У всього, що
він пише і каже, є мета, є сенс.
Я став вивчати літературу про ветеранів – їхні вислови, досвід, травми. І я подумав:
«О, а що як скласти десь 20 життів в один збірний образ, хаотично змішавши їх…» Бо
Рембо не розмовляв роками. Тому його мова не лине як пісня. Він ніби жбурляє слова,
щоб здихатися їх. Тож я пам’ятаю я чув історії про хлопця, що пішов на Хошимін з
ящиком для чистки взуття. «Чистка взуття, прошу, чистка взуття».
«Я пішов взяти кілька келихів пива. А в ящику була вибухівка. Малий відкрив його…
Джої, його тіло розлетілося на шмаття. І ось він лежить і питає: «Де мої ноги?!»
Його бляха нутрощі продовжують вивалюватися назовні!
«Де в біса мої ноги?» Ну як таке можна вигадати?
Ти не можеш вигадати такі історії. Якийсь час пішов на те, щоби перетравити
ці історії і створити цей божевільний монолог, якого спочатку не
було у кіносценарії.
Я читав першоджерело - книгу Девіда Моррела. Ідея така: війна робить з тебе
машину-вбивцю, а коли вона закінчується, вимкнути цей смертоносний режим не так
просто. Саме ця ідея закладена у «Рембо: Перша кров». Зробити так, щоб Рембо не
вбивав поліцейських, а просто ранив їх, це було ідеєю Сталлоне.
Спочатку, в самому кінці за сценарієм мене мав застрелити полковник Траутман. І
я мав вмирати в уповільненій зйомці. І я сказав режисерові: «Негарно це». Я не
хотів, щоб кожен ветеран в’єтнамської війни бачив, як мене застрелюють у фільмі,
і думав: «Оу. Значить я безнадійний. Це кінець». І я пішов. Вони погрожували мені
розривом контракту. Вони показали фільм у Лас-Вегасі. Він взагалі не зайшов. Вони
показали оцю версію, яку ви зараз бачите. В той час 20 тисяч ветеранів на
місяць скоювали самогубство. Я сказав, що не хочу брати в цьому участь. І не
збираюся.
Десь в середині 80х я почав працювати над «Рембо». І цей герой ніби зародив в мені
щось нове.
Перше, що пригадую, це фізична форма. Думаю це і зробило зі Сталлоне ідеальну
зірку середини 80х. Бо все в цьому десятилітті було про надмірність.
Але його тіло і хаос, який воно могло спричинити… Людям подобалося бачити, як
він муштрує себе.
Навіть коли доходило до самоіронії, люди йшли на його фільми, бо він щоразу
перевершував себе самого.
Лише Шварцнеґґер міг скласти йому конкуренцію.
Несподівано, Слай зі своїм «Рембо» посягнув на мою територію. Взяв і
підсушився, накачався - і всі почали говорити про його тіло. Ясна річ, ми
почали змагатися. Ми були ніби хлопчаки. Мірялися ножами, зброєю, яку тримали в
одній руці і оце: бум бум бум бум. Ну, знаєте! У кого більші м’язи, краща
дефініція, менше підшкірного жиру? Й інша фігня, якою ми мірялися. Зараз ми згадуємо
це і сміємося над собою. Ми зрозуміли, яке враження справляє наявність м’язів. Люди
купляють квитки на «м’язи» в 2 рази частіше. Саме це подарувало бойовикам нове
життя… новий поштовх, новий розвиток.
Знаєте, я дійсно доклав руки до того, щоб зробити цей жанр прибутковим і популярним
у світі.
Так і сталося.
Перед Сильвестром Сталлоне просто неможливо встояти.
Шлях від невдахи до чемпіона заробив Сталлоне і світову славу, і купу грошей.
Сталлоне знає, що він досяг всього, бо відчуває як зробити хіт.
Я завжди був позаду Слая. Завжди дихав йому в потилицю. Його касові збори завжди
були вищими. Рік потому, я його наздоганяв, а він вже знову заробляв
більше! Ось як воно було. Він постійно забирався все вище і вище. Слай не міг
зупинитися. Був не тільки актором і режисером, а й рушійною силою Голлівуду.
Ваші фанати діляться на 2 табори: або Роккі, або Рембо. Це засмучує вас як
актора?
Це палиця на 2 кінці.
Це засмучує, та мати не 1, а цілих 2 героя, з якими тебе ототожнюють та
вітають.
Це значить, що ти зробив щось незвичне.
Я завжди вірив у продовження, бо вважаю, що часто історію не можна
розказати належним чином за 2 години. Тому коли я її продовжую, публіці подобається.
Чому б ні?
Я кажу людям дивитися продовження. Бо в 10 разів складніше вигадати щось, що
підтримуватиме інтерес і підніматиме градус магії.
Отже, і у «Роккі 3» і у «Роккі 4», герой стає все меншим схожим на реального
Сильвестра Сталлоне і все більш схожим на персонажа коміксу. Як і злодії, з якими
він бореться за справедливість. Всі вони ніби зійшли зі сторінок коміксів «Марвел».
Безглуздість того, чим він ризикує у фільмі, захоплює увагу. Це про те, щоб
дати глядачам унікальний життєвий досвід Сталлоне в упаковці під назвою «Роккі».
Він б’ється, знімає кіно, пише. Він робить все, що насправді дуже складно
реалізувати в дуже динамічному фільмі.
Дольф Лундгрен збив мене з ніг.
Пізніше тої ночі, моє серце почало шаленіти, ніби я попав в аварію і вдарився
з усієї сили об кермо. А тоді мій тиск піднявся аж до 260 і всі думали, що я вже
віддам Богові душу.
Наступне, що пам’ятаю, - я в реанімації в оточенні медсестер. Я подумав: «Кінець
фільму».
Завдяки Дольфу Лундгрену я потрапив до лікарні на 9 днів.
Фактично, я описав цей досвід у «Роккі 4».
Типу коли тебе ледь не забили до смерті. І ти молишся, щоб хтось тобі вже вмазав
остаточно.
Так, щоб ти вже не мучився. І ледь чутний голос всередині тебе благає дати тобі ще
один раунд.
Я сам винен. Я довів себе до 5-ти операцій на спині. Я мав зрозуміти вже
після першої операції, що не варто більше так надриватися. Можливо, я мав покінчити
з цим після наступної частини. Тоді я сказав: «Я ніколи не робитиму цього
знову». А потім робив. І не раз.
Мене з народження кинули у вир світового хаосу, де панував культ фізичної сили.
Думаю, люди називають це жорстокістю.
Мій батько служив в армії, у кавалерії.
Не знаю точно, в яких військах він служив, та вони стояли вздовж
мексиканського кордону під час Другої світової війни.
Тож він навчився грати в щось на кшталт любительського поло.
Я так само витратив багато часу… щоб стати вершником, і теж грав якийсь час.
Слай став чудовим гравцем в поло і він міг би досягти гандикапу у 6 або 7 голів,
якщо б мій батько не віднадив його. Тому він і кинув це.
Я почав грати знову, коли мені було десь 40. Я сказав: «Зробімо все по правилах.
Тепер я знаю, як грати, тату». Я йду грати з батьком і командою гравців із найвищим
гандикапом, і ми граємо в різних командах у Веллінґтоні – на найкращому
полі для поло у світі.
Слай Сталлоне демонструє світові, як вправно він володіє конем та колотівкою.
Він там, щоб вразити еліту гри у поло.
Отже, я на полі, добре граю. І мій батько – ми йдемо ніс у ніс… І я саме збираюся
зробити удар зліва.
І мій батько…б’є мене ключкою у спину.
Б’є настільки сильно, що я падаю з коня. «Ентертеймент Тунайт» тут, кінь топчеться
просто по мені… Як зараз пам’ятаю, я встав і моя перша реакція була «Ааа».
А тато… - він просто поскакав далі.
Сьогодні був, напевно, найзахоплюючий день мого життя.
Нарешті сьогодні нам вдалося пограти разом у професійному матчі з поло з
елітними гравцями.
Ви стали свідками підлого прийому у цій грі,
Застосованого батьком… проти свого сина.
Баста. Більше ніколи в житті я не повертався до поло. Продав усе – коня,
ранчо, решту дрібниць. Це був кінець.
Коли ми народилися, ми були м’якою глиною. І незграбний скульптор вирішив пом’яти її
своїми руками. Ось що нас сформувало. Це ми, і ці дефекти просто неможливо
виправити. Це те, що формує особистість. Не так багато людей може прийти до тями
після такого.
Я думаю, що через «Роккі 5» він хотів переконатися, що ніколи не втратить себе
самого і пам’ятатиме своє походження. Він хотів повернутись до свого коріння. Та
думаю, щось пішло не за планом.
В той час під впливом «Роккі 5» я думав: «А якби я втратив все? Чи зміг би я
повернутися… і почати наново?»
Без сторонньої допомоги – ні. Я розумів, що це фінал. Ось чому Томмі був важливішим
для мене за мою сім’ю. Він мав повернути мені колишню славу. Це було аж
надто особисте.
Він взяв у фільм свого сина Сейджа. Він написав цю роль для нього. Він завжди
хотів дати йому ту можливість, яку Слаєві було так важко отримати.
Як ви написали цю сцену в підвалі зі своїм сином? Він там каже: «Ти настільки
одержимий своїм боксом, що не бачиш мене». Це щось… щось із вашого досвіду?
На жаль, так.
Ти казав я буду номером один! Ти збрехав! З брехав мені і збрехав мамі!
Я ніколи тобі не брехав. Томмі потребував мене.
Як і я.
Часто я показую щось так, як хотів би, щоби було в реальному житті. Але тоді це
було не можливо. Тому… дуже часто я роблю це у кадрі. Не насправді.
Якщо є щось, що ти хочеш лишити після себе, передай це власному синові!
Це її монолог, коли я втрачаю сина і в мене нервовий зрив. «Я не хотіла такого
життя! Не хотіла! Я хочу повернутися назад, у минуле!» Вона продовжувала ятрити
мені душу: … «Врятуй свого сина!». Більшість з цього є правдою, на жаль. Ти
ставиш багато речей в пріоритет за рахунок сім’ї, і їхня реакція… досить
спустошуюча…та… руйнівна.
Я намагався поділитися власними переконаннями,
Що ніяка слава, ніяке визнання, ніяке світове захоплення нічого не варте,
Якщо ти не спиш ночами, якщо нема нікого поруч - твоїх рідних, твоєї сім’ї.
«Роккі 5», думаю, вийшов надто особистим. І тому взагалі не сподобався
публіці.
Раніше я казав людям типу: «Ніколи навіть не дивіться другу частину біографії
зірки». Бо це завжди: «І ось він на самій вершині, весь світ у його ніг, а потім… Що
ж, не перемикайтеся – скоро фіаско».
Слаю! Слаю! Слаю! Слаю!
Якби я знав, що мені треба буде зняти 25 фільмів за життя… Це все! Я багато чого
обрав би замість цього.
А тепер раптом Ви граєте …фарс. Це ж розворот на 180 градусів!
Фарс. Це мертва художня форма. Це навіть не комедія. Це лиш трохи «ги-ги», «га-га».
Це швидкість. Варто лиш відійти від власних шаблонів – і фарс готовий. Це
дійсно те, що іноді треба. Розумієте, про що я?
Якщо ти спраглий, ти завжди намагаєшся вийти за власні межі. Тож цілком
очікувано, що Слай вирішив спробувати себе в комедії…
Яка картина віддалила вас якнайдалі від… Так.
Себе самого? Без сумнівів, це «Стій, або моя мама стрілятиме!».
Цей сценарій пропонували і його агенту, і моєму. Коли я його прочитав, я сказав: «Не
думаю, що це моє. Але їм про це не скажу». І студія зразу подзвонила і
сказала: «Арнольд хоче цей фільм». Слай ледь з глузду не з’їхав через те, що я
хотів знятися в цьому фільмі. Він потім відбив цей фільм у мене і знявся в ньому.
Кінець історії.
Він знімався у фільмах, які вже не розповідали його власну історію. Та він
все одно продовжував грати самого себе. Тобто, не ВІН мав недоречний вигляд у
картині, а весь антураж фільму виглядав недоречним на його фоні.
Я не можу перестати ототожнювати себе з тим, хто я є.
Якийсь час я намагався зробити це через комедії,
Але цей експеримент виявився просто марнуванням моїх зусиль.
Я міг би значно корисніше використати свій талант.
І, думаю, глядачі відчували це, думали:
«Чому б тобі не робити те, що в тебе виходить найкраще?
Повернутися до себе, так би мовити».
А потім мене стали вважати однобоким і… Мало слів, багато дій – отаким всі мене
бачили.
Він дійсно справляє враження такого собі масивного героя бойовиків, який переважно
мовчить.
Найкращий вигляд він має у бойовиках - там він то в тюрмі, то в поїзді, то ще
десь.
Поки я не сказав: «Окей, одні бойовики, постійно бойовики. Оце й усе?»
Його герой став менш схожим на нього, і більше схожим на класичного головного
героя. «Поліцейські» продемонстрували нам це.
Мені це вже не приносило ніякого задоволення.
Всі мої виклики зводилися до фізичної підготовки, та аж ніяк не до роботи над
характером персонажа,
Від чого повністю залежить, твоя акторська гра.
Тому я подумав: «Треба трохи пригальмувати.
Повернутися до того, що мені приносить найбільше задоволення і до взаємодії з
іншими акторами».
Тож коли студія «Мірамакс» запропонувала знятися у «Поліцейських»,
Мені сказали: «Це буде складно, бо тобі потрібно буде повністю відійти від того
образу, який ти грав останні 10 років.
А саме: набрати 30 фунтів, стати неймовірно покірним, лагідним,
сором’язливим».
Прийшов час утратити первісну подобу.
Буквально показати ззовні все, що заховане глибоко середині.
Отже, серйозна роль, щоб тебе сприймали серйозно?
Ну, я би хотів мати можливість попрацювати з великими акторами і
побачити,
Чи зможу я лишитися собою.
Перепрошую… я…
Мо, вибачте. Він просто увірвався!
Вибачте, що я так вриваюся, але…
Ми знімали сцену з Де Ніро, на яку я чекав цілих 20 років. Всі казали: «О, це
буде така жесть. Це буде жахливо».
Я кажу свої слова, і відчуваю, що Боббі не витискає з себе максимум. Я дійсно хотів,
щоб його герой всипав мені. Задав такого перцю, якого було треба, щоб я відчув,
що…граю свого героя правильно. Мені треба було, щоб він мене знищив.
Я вирішив відійти від сценарію і добряче допекти йому. Отже, ми знімаємо сцену і
рухаємося до фіналу. «Я не можу тобі більше допомагати». Тепер я знаю, про що
він думає: «Все, знято». І тут я: «Чекай-но, воу! Хвилинку. Ти казав…якщо
мені потрібна буде твоя допомога, ти допоможеш. Я зможу прийти сюди…». Він
каже: «Гей, зупинися, ми закінчили». «Нічого ми не закінчили! Я зробив те, що
ти хотів. Саме те, що ти просив, а зараз ти кажеш, це не має значення?». «Дай мені
шанс! Просто вислухай мене!». А він: «Закрийся…ти бляха глухий?!»
Слухай сюди, довбню глухий!
Я давав тобі шанс, коли ми ще могли щось зробити. Я давав тобі шанс стати копом!
Ти просрав його!
Було! О так. Дякую, Боббі.
Та задум провалився. Бо кадр вийшов невдалим.
Його герой вдихає життя у фільм буквально фізично. Всі інші використовують
якусь мішуру, довгі монологи. А він мистецьки знаходить ледь вловимі дрібниці,
нюанси, деталі в своїх героях.
Те, як стримано Сталлоне себе веде у цій картині, свідчить про те, що він грає дуже
глибоко зсередини.
Хотів би я, аби Джеймс Менґолд більше довірився тоді грі Сталлоне. Бо він грав
певним чином не просто так. Гадаю, йому не дали повністю розкрити його героя в цій
картині.
Не думаю, що його зусилля були гідно оцінені в цьому фільмі. Це його дуже
засмутило.
Я трохи розчаровувався в собі. Став думати: «Що ж, може це вже поступове
згасання». Можливо, ця подорож, ну тобто… Знаєте, ніхто не може бути… на
висоті вічно».
Я усвідомив, що в такі моменти життя важливо не сходити із власного шляху, щоб
стати професіоналом. Ти - художник, у тебе - свій стиль. Ти – Ротко. І ніхто не може
зіграти Ротко краще, ніж він сам.
Всі репетують: «Ооо, ми дуже різносторонні! Ми можемо зіграти
будь-кого». Ні, не можете. У тебе є очевидні слабкі і переконливі сильні
сторони. Фокусуйся на останніх. Не намагайся стати Шекспіром, якщо схожий на
Сталлоне.
У нього є 2 героя, до яких він завжди може повернутися, щоби знову відчути
непересічність свого таланту, якщо раптом засумнівається в собі. Він може відчути це
все знову будь-коли, просто згадавши Роккі або Рембо. Ці герої завжди будуть з ним.
Вони - його дім, де він може врешті розслабитися і перепочити.
Фільм «Роккі 6», як на мене, є найбільшим досягненням за всю мою кар’єру. Тому що я
зняв його через 19 років після «Роккі 5». Роккі пропустив ціле покоління, став
дорослішим і поняття зеленого не має, хто він. Цей герой мав величезне значення не
лише для мене, а й для багатьох інших. Тож обірвати історію на такій сумній ноті
було просто злочином. Тому я писав незліченні години. Переписував. Знову
писав, писав, писав про Роккі Бальбоа. Мій продюсер сказав: «Тільки через мій труп.
Цього ніколи не буде». Керівники студій – всі вони відмовляли мені: «З
Роккі покінчено, як і з тобою». Це було досить грубо. Ніхто не хотів знімати. Вони
сміялися… Та що там, навіть моя дружина сказала: "Прошу, ні." Але вона не так все
зрозуміла. Я не хотів робити фільм про бокс. Навпаки, я хотів зняти історію про
те, як жити далі, коли все, що ти любив найбільше, лишилося в минулому.
Я символічно поховав Адріан. Щоб всі відчули цей жахливий спазм у шлунку через
відчуття, що твоє життя стало таке пусте, що ти просто не можеш продовжувати далі…
Ти так і не зробив того, що, на твою думку, мав би. Ніколи не любив її
достатньо, ніколи не шанував так, як годиться, ніколи не дякував. Ти тільки в
своєму підвалі розмовляв про це. І ти шкодуєш про це. І я такий: «Ого, як мені
це знайомо!». Ось про що був фільм. Він б’ється, щоб очиститися від болю, від
минулого. Він каже, цитую: «Хочу замінити старий біль новим». Тобто: «Хочу, щоб мене
побили так, щоб я забув, через що я плачу у підвалі».
Я розмовляв зі своїм сином про майбутнє.
І думав: «Життя непереможне, його не можна покласти на лопатки.
Ти маєш просто тримати оборону».
Це надихнуло мене на репліку: «Ніхто не вдарить тебе так боляче, як життя».
В мене є така звичка… додавати слова. От відзнімемо ми десь три чверті сцени - і в
мене починається: «Нащо ти додав це слово? Без нього було краще». Так відбувається з
кожним дублем впродовж усієї зйомки. Ідею треба подавати в найпростішій формі,
спокійно… і головне - не істерично.
Коли ще ти в мене на долоні поміщався,
Я тебе отак піднімав і казав твоїй матері:
«Цей малий стане найкращим у всьому світі.
Це любов промовляє через нього. Він любить малого.
Світ дуже жорстокий і злий, йому до сраки, наскільки ти стійкий -
Він все одно поставить тебе на коліна, якщо дозволиш йому, і ти так і простоїш
все життя.
Ні ти, ні я - ніхто не вдарить так боляче, як життя.
Неважливо чи гарно ти б’єш.
Важливо лише те, як ти тримаєш удар, продовжуєш перти вперед
І скільки ти можеш витримати не зупиняючись.
Я завжди хотів взяти першу і останню частини «Роккі» і поєднати їх, щоб
показати, як швидко життя пролітає повз. Життя - це додавання десь до 40 років, а
опісля – це вже віднімання. Діти їдуть, друзі йдуть, хтось помирає, робота
закінчується. Кінець. Це втрата.
Є такий рядок у фільмі: «Я такий радий, що ти народився, бо тепер я житиму крізь
тебе».
Думаю, це те, чого шукає батько у своїй дитині. Це продовження твого…
Це шматочок безсмертя.
Поки він живий, ти завжди тішитимешся думкою, що зробив щось
правильне.
Принаймні, матимеш надію.
СЕЙДЖ СТАЛЛОНЕ 1976-2012
У вас є успішна серія фільмів про Роккі та Рембо. Та навіть після всіх цих
успішних проєктів в якийсь момент люди кажуть вам: «Може, ви вже надто старий для
цих ролей?» І раптово ваш агент може сказати вам: «Нічим не можу допомогти».
-Так. Гм. -Це кризовий момент. Окей, якщо мене
питають як я себе почуваю, чи досі я у грі або чи є ще, як сказав би Роккі, «порох у
підвалі»… Я тоді кажу: «Так. Я просто маю робити все доречно моєму вікові».
Ось коли з’явилася ідея «Нестримних».
Я сходив послухати «відродження рок-н-ролу».
А тоді кажу своїй дружині: «Вау, ці хлопці такі круті!». А вона дивиться на мене… Я
зразу: «Цього разу вийде краще!». Бум! На сцену виходить хлопець в шузах «Докерс», в
мішкуватих штанях – настільки пом’ятих, що ззаду вони були схожі на, бляха, міхи
акордеону. Святі небеса, це ж геніально! Всі квитки розпродані. На сцені одні…
діди. Але! Тисячі людей прийшли подивитися на це зібрання зірок минулого. Я сказав:
«А оце вже цікаво!».
Я сказав: «Зробімо те саме з героями бойовиків».
Це був прецедент. Крім Сталлоне, в «Нестримних» з’явилася ціла купа інших
героїв. Тепер він став не центром всесвіту, а частиною славетної ватаги
колишніх суперзірок. Дідько. Ніхто не міг такого пропустити, хоча б з простої
цікавості.
Яка крута ідея! Всі герої бойовиків з 80х, 90х, нульових. Всі разом в одному фільмі!
Є щось надзвичайне у тому, як Сталлоне приймає свій вік. Це прийняття допомогло
йому протягнути так довго. Ну, тобто, без цього може його б уже й не було. Хтозна?
Бути травмованим на зйомках бойовика – це природньо. Та, думаю, Слай побив всі
рекорди. Це було вже занадто.
Сім’я була постійно поруч – і це було важко для них, бо я був постійно в стресі,
побитий, з бронхітом, стоматитом, переламаною шиєю, і далі за списком. Тому
їм це, м’яко кажучи, не подобалося.
Він працював вночі - не спав взагалі - і всю наступну ніч збирався працювати далі.
Йому треба зараз поїхати додому, а звідти - зразу на операцію.
Щиро кажучи, я так ніколи і не оклигав повністю після «Нестримних 1». На мені
живого місця не було опісля. Я ніколи не став таким, як до того. Ніколи. Ви
запитаєте: «Чи воно було того варте? Ви робите це, щоб люди схвалили?». Це дійсно
схоже на дитину, якій треба, щоб тато погладив її по голові. Потреба постійного
схвалення. Та це правда.
Ви дивитеся цей фільм усе життя. Чому?
Цей фільм нагадує мені про мого батька.
Ти ніколи мене не кликав! Ніколи не промовляв мого імені!
Я прийшов, приповз би, зробив би що завгодно.
Це не моя вина. Я не винен!
Це найнеординарніший фільм про те, як зосередитися на тому, що дійсно… потрібно
кожній людині. Любов. Взаємна любов.
Ти не мій син!
Ми не сім’я!
Я відрікаюся від тебе.
Ніхто з вас не отримає мого королівства! Нічого!
І я бажаю вам усіх бід, проклять!
Щоб ваші діти погризлися до смерті!
Коли тебе відштовхнули,… любов - це найдієвіші ліки.
В мене справді не було шансу, тоді, в дитинстві. Все було…гм. Було… сумно. Тож в
моєму світі, кіносвіті Сталлоне, все, що зазвичай не могло б трапитися,
трапляється. Невдаха-боксер неодмінно стає переможцем.
Я отримав дар переплавляти цю гіркоту у те, що я хочу. Все, чого я бажав, сталося.
Я хотів, щоб в мене був батько як Роккі. Ти можеш отак просто зафільмувати себе.
Глянь-но. Та-дам, та-да-да-дам!
Привіт.
Клас, га?
Я сказав йому: «Тато помирає. Він помре, а ти не говорив з ним вже дуже
-давно». -Що ж, дозволь мені.
Тепер ти.
-Отак. -А ось і Френк.
Я попросив, щоб він побув з батьком кілька тижнів перед його смертю.
Ходи сюди, синку. О, це найкращий день мого життя.
Я люблю тебе, татку.
На своєму смертному одрі він каже мені: «Знаєш що, Слаю?». «Що, татку?». Він каже:
«Ти маєш навчитися любити і прощати людей».
Я такий: «Серйозно? До тебе тільки зараз це дійшло, по дорозі на небеса?». «Так, ти
маєш навчитися…» Він починає сміятися. Я сказав: «От засранець! Саме тепер ти кажеш
мені бути добрим, бо ти передсмертного інсайта зловив?». Він такий: «Та. Так і є.
Просто пам’ятай ці слова, гівнюк малий». «Сердечно дякую».
Мої діти… Я стаю дуже емоційний, коли говорю про них…. Завжди є про що
шкодувати. Я… міг би навчитися більшому, якби не був таким егоїстом і не приділяв
стільки уваги стороннім людям. В моєму віці задумуєшся про те, чого ти не зробив.
А тут – у цьому віці, що я впустив? Я тут знімаю дурний фільм замість того, щоб
брати участь у житті моїх дітей.
Діти мене тішать. Вони ж мене дуже засмучують.
Вони дають мені емоції.
Треба було майже втратити це, щоб почати таки це цінувати.
Зараз коли я думаю про свою любов до дітей… я насправді по-іншому тепер розумію
цінність часу. Господи! Час такий… безжалісний і суворий! Він непомітно
підкрадається до тебе і виставляє рахунок. Ти такий: «Що?! Я ж тільки
народився!». «Ні. Ні!». Треба вчитися жонглюванню. І робити це вправно. Знаєте,
рівномірно жонглювати сім’єю, рутиною, дітьми, дружиною, мистецтвом…
Просто…балансувати.
Колись вважали, що дитина стає чоловікові батьком. І діти, яких я викохав - Роккі та
Рембо - зараз стали цими батьками для мене. Вони піклуються зараз про мене.
Граючи цих двох, я мав пречудову можливість буквально… відчути всю повноту
життя. Самотнє - без привілеїв і друзів. Та сповнене прийняття, взаємної любові,
людяності. Життя кожного з них – це моє життя.
Я жив у світі смерті. Я намагався повернутися додому.
Смертельно поранений Рембо повертається додому, щоб посидіти у кріслі-качалці
свого батька. Він відчуває, як згасає його життя. Я почав шкодувати, що саме так
показав закінчення цього воїна.
Коли камера віддалялася, крісло не рухалося. Я попросив художників зробити
таку графіку, щоб крісло ніби ще трохи хиталося, ніби він був ще досі живий. Але
так, як я це зняв, не передало цього. Я дійсно вірю, що ми не бачимо на власні очі
як помирають герої. Вони мають навіть помирати містично. Якось так.
Я усвідомив, що Рембо ніколи не мав дому. В цьому і полягає вся трагедійність його
образу.
Без дому, без сім’ї, без любові жінки та дітей. Що це за життя? Просто… кадри,
симуляція життя,… якого ніколи не існувало.
Це не життя. Це художня картина. Хитросплетіння твоєї уяви.
А життя - реальне. Воно живе і дихає, кровоточить і помирає. Тому варто
турбуватися про нього.
Але якщо тебе не ведуть по життю, ти маєш рухатися сам – знецінений на кожному
повороті - це лишає діру. І цю діру нічим не заповниш.
Все, що я можу зробити, - це наповнити цю діру власними фантазіями.
Я хочу дарувати надію. Я працюю в індустрії надії. І я просто ненавиджу
сумні фінали. Вибачате. Хоч застрельте.