Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Angrer jeg på noe? Ja, for faen.
Men det er også det som motiverer meg til å komme over angeren.
Ordne det. Det gjør jeg gjennom maling eller gjennom skriving,
for det kan jeg ikke ordne fysisk. Den er borte. Den jævla greia vi kaller tid.
Bare… borte.
Jeg ser på det sånn. Hvis du sitter på et tog,
ser du landskapet fare forbi gjennom vinduene. Det er som et bilde.
Du skal aldri dit igjen.
Sånn er livet ditt. Bilder som flakker hurtig forbi.
Og så blir det borte.
JEG ER IKKE SINT. JEG…
Det er lett å bli selvtilfreds.
Jeg måtte gjøre noe drastisk. Alt ble kjedelig og gjentakende.
Jeg følte at jeg visna litt, at jeg tørka ut.
Som en fiken som faller av treet. Tørka ut.
Hvor lenge skal jeg leve? I 20 år til?
Jeg vil ikke være selvtilfreds i 20 år. Jeg sa: "Vil du få opp adrenalinet? Dra."
Det er derfor jeg må flytte østover.
Ingenting inspirerer deg mer enn å ta for seg huset eller historien din.
Presse alt sammen. Ikke sant?
Hvem er Sylvester Stallone?
Kunstner, forfatter, poet, skuespiller, en stor kjendis.
Hvordan går det til?
Sly følger alltid sin egen kurs.
Hvis ikke kursen fins fra før, staker han opp veien selv.
Han skapte selv.
Tilsynelatende ikke en veldig god skuespiller.
Han hadde ingen åpenbar karisma.
Men han skapte noe annet.
En skuespiller som skriver og regisserer selv.
Han er ikke den først, men den første superstjernen til å gjøre det.
Han forsto virkelig hva folk ville se ham gjøre.
Jeg engasjerte meg i historien om Stallone som om den var min egen.
Det var det jeg dagdrømte om at kunne skje i en karriere.
Ingen har kommet inn i tre ulike, ikoniske filmunivers.
Bare en som er genial klarer det.
Dette var ikke noe uhell.
Kan du vise meg noen av kassettene du fant da du pakket?
Ja, jeg har noen her. La oss se.
Dette er fra New York Times.
Kan du gjøre meg en tjeneste?
Jeg siterer fra pressemeldingen din,
så tar du opp tråden der jeg avslutter. Greit?
Stallone ble født i det frynsete Hell's Kitchen-nabolaget i New York
den trykkende sommeren i 1946.
Fy søren.
Jeg hadde aldri trodd at jeg ville komme tilbake hit.
Jeg ble født i Hell's Kitchen. Jeg var New York.
Jeg har ikke vært her på 65 år.
-Bor dere her? -Nei, jeg bor på 45. gate.
-Å ja? -Ja.
-Jeg bodde her. -I dette kvartalet?
-Ja, helt og holdent. -Hvordan var nabolaget?
-Frynsete. -Å ja?
Det levde opp til navnet Hell's Kitchen.
Jeg husker at vinduet alltid var åpent.
Jeg lærte mye om den menneskelige natur ved å observere dagliglivet.
Som å se på en film.
"Når kommer du?" "Jeg kommer i morgen." "Lukk vinduet, for pokker."
Fram og tilbake.
Faren min gikk alltid med en italiensk T-skjorte.
Han så ut som om han var dratt rett ut av et Arthur Miller-skuespill.
Frakt under havet er livet mitt.
Faren min kom til New York. Der møtte han mora mi.
En herrefrisør som gikk over til kosmetologi,
for da tjente han mer penger som frisør.
Faren vår var veldig usikker. Jeg tror ikke han hadde skolegang.
Den minste kommentar eller fornærmelse… Da gikk han i taket.
Mor var også ganske ille.
Hun brukte flittig den gamle hårbørsta eller dusjkosten.
Hun hadde lange negler, som aldri knakk. "Kom hit!"
Moren min solgte sigaretter ved Billy Roses Diamond Horseshoe.
Pengene kom først og fremst derfra.
Faren min sa at hun bare var redd for å få barn.
Selv da hun var gravid i niende måned, tok hun bussen.
Og så fikk hun rier.
Noen var smart nok til å få henne av bussen og inn på et sykehus.
Og der kom jeg til verden,
gjennom dette uhellet, som på en måte lammet nervene på siden av munnen.
Jeg ble født med denne minen.
Hun var ganske eksentrisk og fargerik.
Veldig frittalende og uforutsigbar.
Jeg vet at jeg fikk et slags…
…raseri fra faren min. Uten tvil.
Det var alltid det samme med mamma og pappa.
Jeg lå i senga. Så hørte jeg dem hyle og skrike.
Faren min…
Jeg var livredd, for jeg kjente at gjenklangen skapte vibrasjoner.
Foreldrene mine var nok begge så opptatt av sine egne greier
at de lot oss seile vår egen sjø.
Mesteparten av tiden bodde jeg på pensjonat. Tolv måneder i året.
Dro aldri hjem. De hadde jo ikke tid, for begge arbeidet.
Folk sa: "Du er dårlig stilt, du får ingen omsorg eller oppdragelse."
Det er sant, tenkte jeg.
Kanskje følte jeg omsorg da jeg opplevde fremmedes respekt og kjærlighet.
Å føle seg tatt imot og elsket av et publikum gir en uslukkelig tørst.
Jeg skulle ønske jeg kunne miste den, men det går ikke.
For meg og ham var filmer fullt og helt en virkelighetsflukt.
Jeg kunne tilbringe uhorvelig mye tid i kinosalene, uansett hva det var.
Jeg så filmene fem-seks ganger og dro hjem klokka fire om ettermiddagen.
Det var livet jeg ønsket meg. Idealet.
Storhet gjennom hardt arbeid, som en som vinner over det onde.
Jeg drev heltedyrking. Jeg ville være han som redda bussen full av barn.
Det er den jeg vil være. Jeg vil være den fyren som…
redder folk.
Jeg satt alene på mine foreldres rom.
De hadde et billig speil fra Woolworth's til 2 dollar 99 cent.
Jeg satt der og gjorde ting i speilet hele dagen, som imitasjon…
Hvis noen sang, mimet jeg med leppene. Eller så en film som Hercules.
Kom tilbake og prøvde å imitere Steve Reeves.
Det øyeblikket i Hercules Unchained der han river ned templene,
og dette latterlig kjekke,
muskuløse, perfekte mannlige forbildet…
Det gjorde susen. "Der har vi det. Det er veien dit."
Endelig hadde jeg et forbilde jeg forgudet.
Og å fullbyrde min skjebne!
Faren min skjønte at han ikke kom til å tjene nok i New York.
Derfor dro de til Maryland.
Vi vokste opp med et ødelagt ekteskap. Ingen var hjemme da jeg kom fra skolen.
Mora mi hadde dratt.
De gikk rettens vei. Det var forferdelig.
Jeg ble med mamma til Philadelphia. Broren min ble med pappa i Maryland.
Fullstendig landlig, ganske isolert, øde. Det fantes bare hester der.
Jeg hadde hatt en forkjærlighet for hester siden jeg var fem-seks.
Ikke gode hester, bare hester faren min kjøpte. For tjue til tjuefem dollar.
Han hadde ikke mye penger, men begynte å ha med et pololag å gjøre.
Alle innen polo hadde vakre hester, flotte hestevogner og rancher.
Vi hadde ei rønne. De fleste hestene hadde helseproblemer.
Noen ganger mistet de gangsynet om du dro dem opp på bakbeina for raskt.
Jeg begynte å spille polo, men løkkepolo, på lavt nivå.
Men jeg lærte. Jeg begynte å bli bedre og bedre.
Da jeg var 13, begynte jeg å plassere meg. Jeg fikk en nasjonal rangering.
Det likte ikke faren min så veldig.
Og midt i en kamp skulle jeg ta en høyrebackhand på venstre side,
og jeg gjorde jo ikke noe galt. "Du trekker for hardt i hesten", ropte han.
Jeg vet hva jeg gjør, sa jeg. "Nei", sa han. "Du vet ikke hva du rir."
Og så gjorde jeg hesten klar for et knytt kast,
og da kom han ned fra tribunen,
tok strupetak på meg og kasta meg i bakken.
Så tok han hesten og gikk av banen.
Jeg lå der og tenkte: "Jeg vil aldri se en hest igjen noen gang i livet."
Jeg ble oppdratt av en veldig
fysisk far. Ikke sant? Altså…
Stor smerte var ikke uvanlig for meg.
Det ble vel til "jeg skal ikke knekke sammen."
Uansett hva han gjorde, skulle jeg ikke knekke sammen.
Jeg tror at faren min var sjalu. Broren min var et problembarn.
Han skulket. Havna i slåsskamp.
Han var ingen god elev, ble kasta ut av alle skolene.
Jeg gikk på 13 skoler på 12 år.
Rekruttskolen gikk jeg vel ikke en måned på, engang.
Han var uforbederlig. Havna ofte i trøbbel.
Han gikk på Devereux-skolen, som nok var for trassige barn.
Der begynte han å vise litt interesse for skuespill.
Så dro han til college. Det var da skuespillerspiren våknet for alvor.
Det var mulig å gå på audition. Jeg vet ikke hvorfor, men jeg gikk dit.
For En handelsreisendes død. Og så fikk jeg rollen.
Jeg sto på scenen og følte… Jeg følte meg overhodet ikke nervøs.
Jeg hadde kontroll på situasjonen, for det er naturlig for meg, det er lett.
En Harvard-professor i publikum kom bort og sa:
"Du bør vurdere dette som karriereveg."
Jeg sa: "Gi deg." Han sa: "Ja. Dette bør du studere. Det har noe i deg."
Og det øyeblikket skulle endre livsløpet mitt.
Jeg landet i New York den dagen Woodstock begynte.
Jeg sa: "Nå må jeg legge meg i selen."
Jeg visste ikke hva slags by jeg bodde i. Jeg tok ikke del i noe.
Jeg holdt meg veldig mye alene og prøvde hardt å finne ut hva jeg skulle.
Jeg har tigget gatelangs, vet hvordan man overlever her.
Jeg har sovet i portrom, bussholdeplasser, togstasjoner og i bibliotek.
Det var iskaldt. Virkelig.
Jeg oppsøkte skuespilleragenturer. Var overalt. "Jeg vil gjerne bli kunde."
"Vi tar ikke inn noen."
Jeg ga dem bildet mitt, men fikk det tilbake.
Jeg prøvespilte. De sa: "Du snakker utydelig. Har sløve øyne. Sånn er du."
Det beste jeg fikk tilbud av var langt unna Broadway, der man var halvnaken.
Jeg fikk bare sånn dritt. Forferdelig.
De sa: "Det funker ikke. Kanskje du kan bli statist."
Jeg begynte å tenke det samme og tenkte. For hver gang jeg fikk en rolle,
måtte jeg være kjeltring.
-Se opp! -Beklager, så deg ikke.
De ga ham ingen hovedroller.
Eller så måtte han jobbe med kulisser eller rekvisitter.
De anerkjente ham aldri.
Jeg syntes bare synd på meg selv, jeg isolerte meg.
John var helt lik.
Sly begynte å skrive, for han fikk ikke rollene han ville ha. Han skapte dem selv.
Det var liksom ikke noe han tenkte på, noe han skulle. Han bare gjorde det.
Dette funker ikke. Jeg vil ikke være skuespiller mer.
Kanskje jeg kan skrive ut all frustrasjonen min gjennom filmmanuskript.
Jeg fikk jobb som plassanviser på kino. Da kunne jeg se film hele dagen.
Jeg brukte en billig båndopptaker til å ta opp musikken og dialogen,
før jeg dro hjem og prøvde å erstatte dialogen.
Da skrev og skrev jeg i et par år, helt til jeg hadde 15 eller 16 filmmanuskript.
John og jeg var helt klart på en annen bølgelengde.
Vi ville skrive for oss selv, produsere egne ting.
Hver fredag, lørdag og søndag drakk vi en flaske Boone's Farm-vin.
Vi gikk aldri på bar, restaurant eller klubb. Det var da skrivingen tok til.
Vi diskuterte ambisjoner og drømmer, men også filmer.
Vi brøyt oss inn, sneik oss inn på alle filmer som gikk i New York.
Vi betalte aldri for billetter.
Å mislykkes var overhodet ikke en mulighet for oss.
"Hva om det ikke går?" Det snakka vi aldri om.
Så sterkt motivert, ubøyelig og engasjert var vi til konseptet.
"Det må fins en plass til oss. Vi er snåle. Vi må passe inn et sted."
Vi måtte gjøre noe, skape vår egen skjebne.
Det var da vi sa: "Vi må lage filmen Hester."
En cowboy og en indianer står opp fra gravene
100 år etter at de ble hengt.
Vi satte oss i bilen og dro til Maryland. Vi leide våpen.
Vi skyter faktisk med ekte ammunisjon på bilen.
Er jeg sprø, eller?
Faren hans ble reinkarnert som sheriff, som kom for å ta oss.
Faren min er med i filmen. Han skyter dem.
Den delen der han drepte oss likte han litt for godt.
"Jeg vil skyte dere, så vil jeg skyte dere igjen."
Jeg sa: "Har det blitt personlig? Er det litt bibelsk?"
Det var en stumfilm. "Hvorfor er det ikke lyd, Sly?"
"Hadde ikke råd."
Du trodde du ville få solgt en stumfilm i 1971, altså?
Det spilte ingen rolle om det ikke hadde blitt gjort før.
Og viktigst av alt, så hadde han en stemme. Han ville bli hørt.
På videregående ble jeg ansett som kron- eksempelet på hvordan man ikke skriver.
"Vil du lese, Sylvester?" Jeg sa: "Nei takk."
Så sa han: "Jo. Ingen andre vil."
Avvisningen var det som oppmuntret meg. Det er en utfordring.
Skal du godta evalueringen deres av deg, eller evaluere deg selv?
Sly ville alltid bli skuespiller, men så måtte han alltid skrive.
Han ville bli skuespiller, men noen måtte gi ham en rolle.
Han ble ikke tildelt roller.
Han fant opp roller til seg selv, for han ble ansett som en man ikke ga roller.
Jeg hadde gitt opp skuespill. Jeg var ferdig.
Men John Herzfeld ba meg hjelpe ham med en audition.
I publikum satt en fyr og så på fremføringen,
som etter hvert skulle skrive og regissere Fullt kjør med gjengen.
Det var begynnelsen.
Det handler om å være på rett sted til rett tid.
Jeg møtte Sly første gang under Fullt kjør med gjengen.
Vi var merkelige… En merkelig kombinasjon.
Han er jødisk, intellektuell, har gått på toppuniversitet. Jeg er… den jeg er.
Man fant ikke to stykker som var mer motsatt kulturelt sett.
Han tok meg med til leiligheten i et bygg uten heis ved Lexington Avenue,
med den svære hunden hans.
Han hadde malt vinduene sorte for å kunne skrive.
Jeg leste filmmanuskriptet. Det var ganske overforenklet.
Jeg sa: "La meg være meg selv i denne scenen."
For eksempel når jeg sitter bak jenta.
"Mr. Rosiello, hva gjør du?"
"Jeg vet ikke, jeg bare sitter. Jeg flytter meg, får sola i øynene.
Øynene mine. Jeg ser ikke."
Så fortsatte hun undervisningen. Rett etterpå kom jeg inntil jenta.
Jeg la armen rundt henne. "Mr. Rosiello!"
"Jeg vet ikke hva det er! Sola følger etter meg."
"Jeg flytter meg hit og dit." Jeg bare tullet. Improviserte.
Det var litt av en mulighet for meg at de lot meg gjøre dette,
at jeg fikk si hva jeg ville gjennom hele filmen.
Sly skrev alltid om manuset. Han forbedret scenene han var del av.
Fullt kjør med gjengen var første gang vi forsto litt av stemmen hans før Rocky.
Den beste scenen i filmen, om ikke i hele 70-tallets kinofilmer,
er scenen der forloveden Maria Smith overtaler ham
til å kjøpe en forlovelsesring idioten ikke har råd til.
Jenta som gikk ut nå. Viser du henne en ring til 1600 dollar igjen,
vet du hva som kommer til å stå på gravsteinen din da?
"Jeg var dum nok til å vise Frannie Malincanico ringen til 1600 dollar."
Stanley er en interessant rollefigur, men du liker ham nødvendigvis ikke.
Han er en skikkelig klodrian.
Men i den scenen blir du forelska i ham,
for du forstår hvor høyt han faktisk elsker Frannie.
Det er vårt første innblikk i musikaliteten eller lyden
fra Stallones dialoger.
Pokker.
Da skjønte jeg at skjebnen min ville avhenge av skrivingen.
For jeg visste at det var vanskelig å få roller.
Jeg ble alltid forbryter. Jeg sa: "OK. Det er sant. Jeg er det."
Men jeg er også snill. Jeg er lettlurt.
Kan man forene de delene, blir det en flott rollefigur.
Den muligheten fikk jeg ikke før Rocky kom.
Men forløperen var Stanley Rosiello og Fullt kjør med gjengen,
der det var en tøff ramp,
med bikerjakke, fett hår og sigarett, men som man likte.
En ting førte til en annen.
Hadde jeg ikke fått rollen og god kritikk, hadde jeg ikke tjent 1300 dollar,
akkurat nok til en bil til 40 dollar og en 11 dager lang kjøretur til Hollywood.
Den eneste jeg kjente i L.A. var Henry Winkler,
som nå er stor stjerne som Fonz.
Bilen min brøt sammen i krysset mellom Hollywood og Vine. Bom stopp.
Det var liksom profetisk. Den første jeg ringte, var Henry.
"Ja. Du må komme og hente meg. Bilen min har stoppa.
Jeg står her midt på Sunset Boulevard."
"Jeg kommer straks", sa jeg. Jeg henta ham og dette fjellet av en hund,
fikk alle klærne hans inn i bilen, vi satt på koffertene.
Han kunne ikke ta meg med hjem. Jeg hadde hund, han kone.
Han viste meg veien til et motell. Jeg ble boende der i tre netter.
Så fant jeg ei rønne langt inne i San Fernando Valley,
én gate bortenfor Balboa Boulevard.
Sånn.
Jeg hadde blitt presentert for Gene Kirkwood som produksjonsleder,
vi hadde snakka sammen og jeg ga ham idéen om Rocky.
Vi utviklet den. Og så ble den pinadø noe av.
Det var en rekke ganske uvanlige omstendigheter som førte fram til det,
for jeg hadde jo svært begrensa bakgrunn.
-Så det var… -Hva med "ingen bakgrunn"?
…velvillighet og en fantastisk rekke feil som ordna seg.
Det er å forenkle det, altså.
Jeg var egentlig der for å gå på audition, men det gikk ikke så veldig bra.
På vei ut var døra i ferd med å lukke seg. Jeg lente meg inn og sa:
"Jeg skriver litt, forresten." Han sa: "Sier du det? Kom inn igjen."
Jeg begynte å skrive.
Jeg begynte på en slags avledning av Mean Streets.
Jeg ville skrive om en torpedo, en grovkornet gatehistorie.
Jeg jobba virkelig på. Hunden satt på pulten.
Jeg jobba, røykte sigaretter og helte nedpå med kaffe.
Det begynte å bli til noe. Det bare… Det funka.
Men det er et bandittuvesen over Rocky.
Vennen min, som maskinskrev historien, begynte å gråte.
Hun sa: "Jeg hater Rocky. Hater ham. Han er ondskapsfull.
Han slår folk. Gir dem juling."
Jeg sa: "Hva om vi stopper litt før? Han kunne ha gjort det, men gjør det ikke?"
"Det hadde vært fint." "Hva om han hadde kjæreste", sier jeg.
"Ja, det er fint."
Jeg begynte på nytt. Begynte å skrive det. "Kjæreste. Fint."
Men nå var han ingen slåsskjempe. Bare en fyr. Det var ingen historie her.
Han var bare en fyr som levde litt utenfor samfunnet, liksom. En boms.
Han er en boms.
Og så lytta jeg til Storbyhavnen igjen. Han var Terry Malloy.
Pang. Marty, film, Mean Streets.
Jeg blanda alt og tilførte min egen fri til det.
Og så falt alle brikkene på plass da han ble slåsskjempe.
Jeg hadde 106 dollar. Leia var på 300. Det var et dilemma, med huseier på nakken.
Jeg skrev den på tre dager.
Så gikk jeg tilbake og skrev om i flere omganger.
Når jeg skriver, har jeg stor tro på å ikke bekymre meg for feilene underveis.
Så mye som 90 % kan være verdiløst,
men grunnidéen din, begynnelsen, midtdelen og slutten, er veldig viktig for meg.
Produsentene ville ha Ryan O'Neal. "Han liker å bokse." Eller Burt Reynolds.
"Jeg skriver den for meg", sa jeg.
De likte manuset, men var desperat opptatt av å ikke bruke deg,
så derfor tilbudte de deg større og større summer?
Det stemmer. Det gikk opp til rundt 265 000 dollar.
-For å ikke være med. -Ja.
Jeg visste at om jeg så solgte den for 500 000 dollar,
ville jeg ha blitt veldig bitter for å ha solgt når pengene var borte.
Hva er mest gagnlig?
Å leve i en illusjon med et lite glimt av håp om at du kunne ha blitt stor,
eller faktisk få muligheten til å bli det, ødelegge alt og innse at du er en fiasko?
Det letteste er nok å leve i den illusjonen og si:
"Hvis jeg hadde fått muligheten, hadde jeg slått alle sammen."
Jeg gikk inn i garderobevogna for første gang i Philadelphias kalde gater
og visste at sannhetens øyeblikk var kommet.
De sa: "Er du klar, Sylvester?" Jeg sa: "Nei. Men Rocky er klar.
Det som skjedde, var helt utenom det vanlige. Vi visste at dette foregikk.
Alle skuespillere jeg ville ha, trakk seg og ble erstatta av perfekte skuespillere.
Apollo Creed? Bare én mann kunne være ham.
Han hadde stemmen, størrelsen og arrogansen.
Vi skulle bruke Ken Norton, som trakk seg to kvelder før. "Herregud", tenkte jeg.
Jeg tror virkelig på hjelp fra oven.
Talia Shire var også en vi tok inn i siste liten, siden vi ikke fant riktig person.
Hun kom inn. Så fort døra åpna seg, var det som om det kom et lys. Pang.
Jeg gikk bort til henne. Hun hadde svart hår med blåskjær og slike øyne.
Jeg sa: "Jeg elsker denne jenta. Denne rollefiguren. Det er noe her.
Jeg bestrider det overhodet ikke. Du trenger ingen audition. Du er den."
Det samme skjedde med alt annet som fulgte.
Rocky er overhodet ingen boksefilm, men en enkel karakterstudie av en mann som…
En kjærlighetshistorie.
…som burde vært kynisk, men som er ute av stand til det.
-En kjærlighetshistorie. -Han godtar livet som det er.
-Det er hans lodd i livet. -Si det.
Det han ønsker seg mest av alt, er å ikke bli gammel alene.
-Si det. -Ensom.
Den unge mannen der kunne ikke si "kjærlighet" høyt.
Nei. Du har rett. Jeg kunne ikke si det den gang da.
Jeg satt og ventet på å gjøre en scene med Adrian på isen.
"Hør. De 300 statistene er kutta ut." "Hvor mange har jeg?" "Ingen."
"Hvor lenge kan vi spille inn?" "Kanskje i to timer."
Da sa jeg: "Jøss. Dette kan bli enda bedre."
Rocky er en som observerer, ser ting andre ikke ser. Prøver å lokke henne fram.
Han utforsket sårbarhet, omsorg og forvandling.
Vi måtte begynne her med rollefiguren for å komme oss helt dit.
-Vet du hvordan jeg begynte å slåss? -Nei?
Det var faren min. Han var ikke så smart, sa: "Du fikk ikke utdelt mye til hjerne.
så du får bruke kroppen." Derfor ble jeg bokser.
-Skjønner du? -Ja.
Hvorfor ler du?
-Mora mi sa det motsatte. -Hva sa hun? Hva var motsatt?
"Du er ikke født med særlig til kropp, så du får få deg en hjerne."
Sa hun det?
Adrian var enestående. Han skapte den kvinnen,
en undertrykt og utstøtt kvinne.
Han løftet Adrian opp og fram til både frihet og skjønnhet. Og kjærlighet.
Det Talia gjorde, var å løfte dette fra en boksefilm til en kjærlighetshistorie.
Kjæresten hennes var tilfeldigvis bokser. Nå hadde han endelig noe å kjempe for.
Det var ikke penger, men stolthet.
Jeg vil at du skal være stolt.
At du skal si: "Det der er mannen min." Derfor sier han det på slutten.
"Jeg vil ikke være en boms for naboen, bryr meg ikke om jeg får juling,
Jeg vil at du skal være stolt av meg."
Det er alt jeg vil, å stå kampen ut.
Det var det jeg likte med rollefiguren. Han holdt det liksom alltid inni seg.
Snakket aldri om sorg eller skuffelsen over andre, bare om seg selv.
Den eneste gangen han ga uttrykk for det, var da Mickey forlot leiligheten.
I scenen skulle jeg komme ut av badet, se tankefull ut og følge etter ham.
Jeg sa: "Gjør meg en tjeneste. Fortsett å filme og ta opp lyd.
La oss se om Rocky kan oppsummere livet sitt på to minutter."
Første gangen vi gjorde det, og det var flott, sa fyren: "Å. Var det et opptak?"
Jeg sa: "Om det var et opptak? Det var… en improvisasjon.
Jeg kan ikke ta det igjen. Det var improvisasjon."
Energien er ikke der. Ikke sant?
OK. Hva gjorde jeg? Slo jeg døra her?
Jeg sa: "Faen. Jeg må ta det fra begynnelsen. Hva gjorde jeg?"
Så begynte jeg å tenke på pappa.
Jeg vil være manageren din.
Jeg måtte fjerne det beste opptaket…
Men du kan ikke kjøpe det jeg skal gi deg. Jeg kan alt om smerte, har erfaring.
Det samme kan du si om meg.
…og erstatte det med noe enda mer flyktig, forholdet mitt til faren min.
Jeg trengte hjelp fra deg for ti år siden. Men du har aldri hjulpet meg.
-Du brydde deg ikke. -Ville du ha hjelp…
Hvis du ville ha hjelp, hvorfor spurte du ikke? Hvorfor ikke?
Jeg spurte, men du hørte aldri etter.
Da jeg skrev det, var det én replikk,
men da jeg kom dit, tenkte jeg: "Jeg må snakke om meg selv. Meg."
Og få det inn i Rockys skikkelse. Jeg var i ferd med å bli 30, og sa:
"Kommer du og tilbyr meg dette? Min storhetstid er ferdig. Og hva er det?
Jeg sitter der, får en mulighet og tryner."
Jeg trodde at filmen ville bli en fiasko.
"Hvorfor var du ikke her da jeg trengte deg?"
Hvis jeg kunne gi uttrykk for frustrasjonen min,
hadde jeg en bang anelse om at det ville finnes millioner av mennesker
som hadde den samme frustrasjonen, som ble forbigått og oversett.
Jeg skal klare det! Vil du stå ringside og se det?
Vil du det? Vil du hjelpe meg? Vil du se meg få min…
Det kunne jeg aldri si rett til pappa. Det hadde vært veldig respektløst av meg.
Og dette skulle ikke være noen dialog.
Alle kom til å gå ut fra at den gamle mannen var ute fra nå av,
men så sa det pang, døren åpnet seg, så kom Bill Contis musikkspor inn
og så oppsto følelsen av håp.
Der hadde vi det. Det var det de alle ønsket seg,
de som hadde holdt unna eller nektet muligheter i livet.
"Kom. Kom tilbake."
Herregud. Dette er kinoen der Rocky hadde premiere.
Samme kino som jeg jobba på.
Første anmeldelse fra Vincent Canby var skarp. Hva kunne jeg forvente nå?
Vi forhåndsviste Rocky fem dager før premieren.
Det var en ettermiddagsmatiné.
Jeg satt der med ham. Plutselig sa han: "Pokker."
Etter tjue minutter hadde tre fjerdedeler av publikum gått.
Og filmstudiosjefenes ansiktsuttrykk…
Jeg sank lenger og lenger ned i setet. Pokker.
Snakk om å se slukøret ut. "Herregud." Han trodde at det kom til å bli en fiasko.
Jeg hadde ikke akkurat verdens beste selvtillit under premieren.
Her inne ble premieren på Rocky avholdt.
Jeg husker at jeg sto på andre siden av gata i en trenchcoat. Broren min sa:
"Dette kan bli den beste eller verste dagen i ditt liv."
"Ja. Nå skjer det."
Hvis dette ikke gikk, fikk jeg ingen ny mulighet.
Da alle hadde satt seg, stilte jeg meg helt bakerst.
Det var nesten som et maleri.
Ingen rørte seg. Alle lyttet til hvert eneste ord.
Pang, liksom. Som naglet fast.
Da han slo Apollo over ende,
reiste hele kinosalen seg.
Produsentene bivåner det hele. "Fy flate."
Publikum tok den i det som om det var et idrettsarrangement.
Vi nedtonet replikkene.
Man hørte tilropene fra kinosalen helt ute på gata.
Vi antok at han bare ville være en vits, der han sto og skulle slåss mot Creed.
Men så slår han ham ned i første runde.
Og begeistringen som oppsto, var nesten uten sidestykke.
Ingen husker at Rocky taper.
Det spiller ingen… Filmen er laget sånn, du skal føle at han vant.
Det var et av de praktfulle øyeblikkene der publikum reagerer på filmdramatikken.
Filmen gikk rett til førsteplass. Alle snakket om at filmen var hjertevarm.
"Den er følelsesladet. Den fikk meg til å gråte. Den inspirerte meg."
Den eventyraktige historien vekket virkelig publikums begeistring.
Noe skjedde. Og det var magisk.
Det er det siste bildet av ham mens han ennå var ukjent.
Etter dette ville jeg aldri få privatliv.
Og her kommer selveste Rocky: Sylvester Stallone!
Bokstavelig talt et øyeblikk som endret livet. For alltid. Pang!
Og vinneren er…
Rocky.
Stjernen fra Rocky: Sylvester "Sly" Stallone.
Gi ham en varm velkomst: Sylvester Stallone.
Han ble hyllet som skuespiller, manusforfatter,
hyllet bare i kraft av å være visjonær og alt sånt, og pang! Der var han.
Etter dette kunne han ikke gjøre noe galt.
Jeg er av og til litt delt når jeg tenker på det.
Hva handler dette om? Er det verdt det? Alt er dystert. Lurer jeg meg selv?
Så samler jeg meg. Alt jeg må gjøre, er å se meg i speilet.
Jeg er på en måte legemliggjøringen av Rocky. Det samme skjedde meg.
Innen ei uke sa de ting om meg jeg visste at jeg aldri kunne leve opp til.
Og så sa de ting om meg som var…
Vel, ting som gjorde meg… litt rasende.
Det første jeg noen gang hørte om Rocky, var i en radioreklame.
"Fra tid til annen dukker en ny skuespiller opp
og blir en av de mest omtalte sensasjonene i bransjen.
Sånn var det med Marlon Brando, Al Pacino og Robert De Niro.
Og i år blir skuespilleren alle snakker om Sylvester Stallone."
Hvem faen er Sylvester Stallone? Så fikk jeg se en TV-reklame.
Er Stanley fra Fullt kjør med gjengen Sylvester Stallone?
Er han den største nye skuespilleren siden Robert De Niro og Marlon Brando? OK.
Ganske selvsikkert å forvente å få spille i den med bare små roller under beltet?
Ja, det er snilt av deg bare å si "små".
Men jeg tenkte at hvis det uansett var ute med meg,
at jeg iallfall ville havne i mørket,
ville jeg iallfall ha muligheten til å si at jeg prøvde.
Det ble i det minste en god film til hjemmebruk, som foreldrene mine likte.
Rocky blir lansert. Noen måneder senere ringer Slys far meg.
"Kan jeg komme bort til deg, John? Jeg har et manus."
"Den virkelige Rocky." Hva mener du, sier jeg.
"Jeg skrev den virkelige Rocky."
"Har du skrevet en boksefilm? Gitt den til Sly?" "Nei, du må lese den."
"Kanskje du kan lage den." "Nei…"
"Kan du ikke la Sly lese den? Men jeg tror det området er dekket nå."
Han konkurrerte fortsatt med Sly.
Han sa: "Jeg skriver manuset til Sonny."
Sly sa: "Hva handler det om?" "Om Rockys sønn."
Sly sier: "Det kan du ikke gjøre. Det er mitt verk."
Jeg tror at faren min var sjalu. Hva er du sjalu på, spurte jeg.
"Han har jobba ræva av seg. Du hjalp ham ikke."
Suksess kan virkelig ødelegge en familie.
Uten at jeg visste det, stanset karrieren min over natta da Rocky kom.
Plutselig var jeg Rockys bror.
Det var tøft for ham. Broren min er veldig kreativ,
og han ble ganske traumatisert av min suksess.
Ingen forventa at han skulle bli et amerikansk ikon.
Så fort du oppnår drømmen din, skjønner du at det ikke var drømmen din likevel.
Drømmen min har ikke gjort… Det gikk ikke som jeg hadde trodd.
Med den følger også en slags værfront
som du hele tiden kjemper mot, siden du er skuffa. Pokker, tenker du.
"Jeg trodde det bare var blå himmel når jeg først nådde fjelltoppen."
Det er det ikke. Lufta er tynnere. Det er lunefullt.
Det er ikke så mange der. Det er ganske ensomt.
Noen ganger er ikke turen til fjelltoppen alt det man tror.
Da Stallone ble berømt med Rocky,
forventet han seg ikke berømmelsens bakside.
Fra Hollywood. Dette er Dinah!
Han forventa ikke at folk skulle si: "Gjør det igjen. Du må bevise det igjen."
Du er invitert til fest med selveste Rocky, Sylvester Stallone.
Dette er din andre film. Nå venter hele verden
på å se hva som skjer med Sylvester Stallone.
-Ja. -Var han en engangsstjerne?
HVA NÅ?
Etter Rocky hadde folk bygd meg opp til å bli noe større enn jeg burde.
De begynte å stille spørsmål rundt evnene mine.
Jeg så på mange manus, men ingen var interessante. Så kom F.I.S.T.
Den ville ta meg langt unna Rocky.
Filmen handler om arbeiderbevegelsen i USA, om en sterk lastebilsjåførforening.
Det er en fantastisk odyssé, syn jeg.
I kjølvannet av Rocky slet han med å finne ut
både hvordan han kunne gjenta det og fjerne seg fra det samtidig.
Stallone var en superstjerne på den tiden der.
Det første han ville gjøre, var å omarbeide filmen.
En del av problemene med noen av filmene hans handlet om at han hadde
en tydelig mening om hvordan det var å jobbe med en film,
og at han var uenig med dem som studioene leide inn for å lage dem.
Et stort problem med Sly var at han ikke ville dø i slutten av filmen.
Han gjorde noe veldig galt.
Han drepte helten på slutten og lot ondskapen seire,
Det går ikke. Det skjer kanskje ofte i virkeligheten, men når folk betaler,
så vil de gjerne se rettferdigheten seire.
Så kommer et stort Playboy-intervju.
Der uttaler han pompøst at han ikke tror det er mulig å mislykkes,
at det aldri vil skje, det er ikke mulig for ham å floppe.
Trass i lytene er det mye å beundre i F.I.S.T. Mange kritikere er uenige,
og det tok Sylvester som en personlig fornærmelse.
Når de kaller F.I.S.T. for S.Ø.P.P.E.L., tar jeg det personlig.
Jeg gjorde mitt beste i den filmen. Jobba steinhardt.
At noen kan sette hele den innsatsen i vanry med 500 ord…
Jeg avtaler gjerne tid med dem i det smuget de velger seg ut.
Suksessen fra Rocky og feilgrepene fra F.I.S.T.
inspirerte Sylvester Stallone til å lage en film helt alene.
Han skriver manus, er regissør og skuespiller.
Paradise Alley var liksom faren til Rocky.
Jeg skrev den i 1972, men ingen vil ta i den.
Det var litt merkelig. Derfor skrev jeg Rocky.
Så ville jeg lage Paradise Alley. Det handlet om bokseringen igjen.
Kunne jeg lage den litt mindre alvorlig enn Rocky, som et karneval…
Regnet, fargene og rollefigurene.
Litt mer enn den vanlige brytekampen man så på.
Jeg var en ung fyr som prøvde å lage noe smart og underholdende.
Jeg gjorde ikke nok forarbeid, skjønte ikke at det var en nisjefilm.
Den ville ikke nå massene. Den var litt snål.
Det var 1946. Rar musikk. Rare ting.
Jeg var på vei rett mot en katastrofe, og det ble det.
Han forventet ikke at F.I.S.T. ville gjøre det dårlig,
at kritikerne som hyllet Rocky ville snu ryggen til krast til Paradise Alley.
Det taklet han dårlig. Han laget ut og utfordret kritikerne til slåsskamp.
Noen dager våkna jeg og tenkte: "Dette fikser jeg."
Andre dager følte jeg ikke at jeg hadde det som måtte til. Det var ikke der.
Jeg fløy i blinde. Det var som å gå til en kamp og si: "Jeg vet ikke…"
Det har jeg lært at går over. Bare hold ut.
Ikke få angstanfall. La frykten være. Den er del av det.
Det som gjør det interessant, er at du frykter det.
Suksesshistorien til rollefiguren Rocky Balboa
er påfallende lik stjernen selv Sylvester Stallone, sin historie,
Nå til dags legger Stallone siste hånd på verket på Rocky II,
som manusforfatter, regissør og stjerne,
uten nevneverdig frykt for farene ved å lage en oppfølger.
Som vanlig er Stallone fullstendig selvsikker.
John Avildsen ville vekk fra Rocky.
Han dro til Playboy-godset, drakk seg full, begynte med dop.
Det var medaljens bakside.
Sånn er ikke denne fyren.
Dette er fyren som bare presser på og får med seg alle sammen.
En skikkelig idealist.
John Avildsen likte ikke manuset til Rocky II. Da ble jeg regissør.
-Jeg vet ikke. -En uttalelse, Rocky?
Jeg vet ikke. Jeg mangler ord.
Trekk unna!
Noe av det som gjorde Rocky I og Rocky II så hardtslående
var måten Stallone fortalte sin egen historie.
Han kanaliserer sin livshistorie både inn i Rocky og Apollo Creed.
Apollo Creed tramper rundt i huset og leser hatpost for kona.
Det er nok Stallone som tramper rundt i sitt eget hus
og leser Kaels anmeldelse av Paradise Alley.
Han gransker konseptet kjendistilværelse svært nøye, på sett og vis.
Den historien er på en måte bedre enn den første,
for den handler om mye mer identifiserbare tema.
Rocky var en einstøing. Nå har han en annen type ansvar.
Han har den typen ansvar og problemer som alle i publikum
som har vært gift eller har vurdert å gifte seg, kan identifisere seg med.
Ingen tenker at Rocky-filmene er familiefilmer,
men likevel står forholdet mellom ham og Adrian helt sentralt.
Dragkampen mellom forholdet og å bygge opp en familie
og å ha denne jobben som han må gjøre.
Når kom du hjem? Jeg trodde at du var på jobb.
Nei, jeg er ikke på jobb lenger.
Jeg fikk… fyken i dag.
Hva skjedde?
Skal du gi opp det du er skjebnebestemt til å gjøre på grunn av et "løfte"?
Hva skal du gjøre?
Jeg vet ikke. Jeg tenkte på å slåss.
Du kan bli det du vil. Du trenger ikke å slåss.
Jeg er jo bokser, da. Jeg er ikke så god, men det er det jeg driver med.
Rocky. Du lovte meg at du ikke skulle slåss mer.
Der ser vi bunnpunktet i livet hans. Han står i en forferdelig, liten kjeller.
Han står under ei lampe. Det er noe med denne fyren, som…
Han er skjebnebestemt å skulle gjøre noe.
Og han blir holdt tilbake på helt feil grunnlag.
Så sier han: "Jeg ba deg aldri om å slutte å være kvinne,
så ikke be meg om å ikke være mann. Det går ikke. Jeg elsker en kvinne,
men hun elsker ikke det jeg blir hvis jeg iallfall ikke prøver."
Rocky II ble en braksuksess.
Filmen tjente inn dobbelt så mye penger som den første, og alt gikk…
Alt gikk av hengslene over hele verden. Nå maste og presset alle ham.
Sly klatret svært raskt opp stigen innen underholdningsbransjen.
Svært få skuespillere har disiplin nok til å både produsere og regissere.
Da må du tenke på det 24 timer om dagen sju dager i uka.
Filmskaping er noe jeg både forstår og vier meg fullt og helt til.
Men det har sin pris, det koster mye.
Når du vier deg fullt og helt til å skape film,
der du både spiller, skriver, regisserer og produserer samtidig,
har du ikke tid til annet. Familien får bare smuler av deg.
"Hva skjedde?" "Vil ikke snakke om det."
Du har nesten ingen annen virkelighet i livet. Det er fryktelig kinkig.
Når du er yngre… "Du må fylle huset med kunst, med barn!"
Nå er huset fullt. Barna har flyttet ut
og det du står igjen med, er et stort, tomt…
Det fungerer ikke lenger som en inspirasjonskilde for deg.
Jeg flytta ikke fordi jeg ville ha en ny, fantastisk utsikt.
Hver gang du endrer mønsteret du har vent deg til,
så begynner du i bunn og grunn den prosessen på nytt igjen.
Det er kjempevanskelig å lage en oppfølger. Vanskeligere for hver gang.
Det er alltid utmattende. Folk er på deg hele tida.
og så får du kritikk og sier:
"Er gleden verdt all smerten?"
Hver film blir vanskeligere,
siden du ikke er like ny og frisk som en sulten kunstner.
Jeg fikk en frykt før Rocky III.
Kanskje jeg ikke var den jeg var før. Kanskje det var flaks.
Det var ingen lidenskap der. Det var en god avtale, gode penger.
Så blir du beskyttet. Byråene sier "gjør sånn og sånn, lag denne filmen".
Alt er trygt.
Etter hvert innser du at du ikke lager noe bra, siden du bare hører på andre.
Du tror at du er en vinner, men det er du ikke.
Det var Rocky III et eksempel på.
Vi har fått biler og penger. Vi har fått alt unntatt sannheten.
-Hva er sannheten, for pokker? -Jeg er redd! OK?
Vil du høre meg si det? Bryte meg ned? Jeg er redd!
Hva?
Du hører aldri en slåsskjempe si: "Jeg er redd. Jeg er feig."
Og så snur hun på det. "Jeg er også redd. Ikke noe galt i å være redd."
Og dette kunne skape mot.
Kanskje motet til ikke å gjøre de tingene alle sier…
Det sjefen ber deg om å gjøre, det de som styrer sier.
Kanskje mot er noe annet. Hva med å gå alle rundene?
Jeg sa "Sly. Du må lytte mer til deg selv. Stol på magefølelsen."
Alle avgjørelser jeg ville ta… Jeg ville bruke Mr. T.
Jeg ville ha Survivors "Eye of the Tiger", ville ha Hulk Hogan.
Alt ble møtt med "det er latterlig". Jeg sa: "Jeg vet at det er latterlig."
Men det er teatralsk, det er interessant og annerledes.
Jeg er en som kverner på ting. Kverner og kverner.
Jeg prøver å overgå meg selv, jobbe vekk usikkerheten min.
Jeg blir likegyldig til trusselen om å mislykkes,
for jeg vet at uansett hva som skjer, om det ikke blir noen stor suksess,
så er det likevel bra for deg å fortsette å presse deg selv.
90 % av veien dit er omtumlet og stygg, men du må gjennom det for å lykkes.
Du kommer deg kanskje ikke dit, men det er bedre enn å ikke gjøre noe.
Han vil bare skape. Han slapper aldri av.
Han vil ikke si: "Jeg angrer. Jeg kunne ha gjort det. Burde det.
Hvis jeg bare hadde gjort det."
Han har alltid visst hvor han ville være.
Det er ikke tilfeldig. Det var tilfeldig at han ble en actionhelt.
Den opprinnelige Rambo var en morderisk gærning.
Et stygt offer for krigen. Han var ødelagt da han kom hjem.
Det var ingenting han kunne gjøre for å få USAs gunst igjen.
Jeg sa: "Hvis jeg skal være med, vil jeg skrive om manuset.
Jeg vil drive ham til ytterpunktet."
Tilføre en slags dyrisk villskap, som selv sjokkerer meg.
Man har dette forvrengte fjeset, raseriet.
Jeg må ikke lete lenge for å finne ut hvor det kom fra.
Faren min var virkelighetens Rambo.
Ingenting ble gjort opp muntlig. Det var vanligvis et fysisk ultimatum.
Måten han snudde gaffelen på. Hvis han spiste sånn…
…visste du at du fikk juling.
Du kødda ikke med den fyren her.
Det var bare… Det var genetisk. Sånn…
Jeg så en mulighet til å lage det jeg ser på som den første rene actionfilmen.
Alt ble gjort fullstendig kinetisk. Det var så mye bevegelse
at dialogen ikke kunne håndteres av stjernen, men av Trautman og andre.
Du blir virkelig trukket mot denne einstøingen,
den ensomme ulven, som føler seg forlatt.
Det han spilte ut der, lå dypt inne i ham, mye dypere enn det man ser utenpå.
Han er flink til å skrive dialog som både er vittig og rytmisk,
men som også til en viss grad er basert på improvisasjon.
Skrivingen er en begavelse av de sjeldne for Sly.
Han skriver enkelt, men virkelighetsnært.
Alt han skriver og sier, har en hensikt.
Jeg begynte å lese meg opp på krigsveteraner og det de hadde sagt.
Situasjoner de hadde vært i, traumer.
Jeg tenkte at hvis jeg kunne ta med et par ting
fra rundt 20 ulike menns liv, blande dem sammen…
Rambo har jo ikke snakket på årevis,
så det flyter ikke så lett for ham.
Det er som en trang, en renselse.
Jeg husker at jeg hadde hørt historier om en fyr
som dro til Saigon og som bar på en eske med skopussesaker.
"Puss, vær så snill, puss."
Jeg sa nei. Han spurte igjen.
Så sa Joey ja. Jeg gikk for å hente et par øl,
Esken var ladet med eksplosiver.
"Jeg gikk for å hente et par øl. Esken var ladet med eksplosiver. Gutten åpna den.
Kroppen hans ble sprengt i fillebiter, Joey. Han spurte hvor beina var."
Kompisen min! Over hele meg.
Blod og alt. Jeg prøver å holde ham sammen.
Jeg holder ham, men innvollene kommer ut.
Og ingen ville hjelpe!
Ingen! Han sa: "Vær så snill. Jeg vil hjem…"
"Hvor faen er beina mine?" Sånt kan du ikke bare finne på.
Sånt kan du ikke bare finne på når du skriver.
Det tok meg ei stund å bearbeide alle disse historiene
og få dem inn i denne forrykte monologen,
som ikke var del av manuset.
Jeg hadde lest David Morrells bok. Hele poenget i boka er
at om du gjør noen til et supervåpen, en sånn drapsmaskin,
så er det ikke så lett å skru av den bryteren når krigen er over.
Hele den tanken blir forkastet i First Blood.
Det at Rambo ikke dreper gjengen, men skader dem, var Stallones idé.
På slutten, slik det opprinnelig sto i manuset,
så ble jeg skutt av oberst Trautman og skulle dø i sakte film.
Dette er ikke bra, så jeg til regissøren. Jeg vil ikke at alle Vietnam-veteraner
skal se filmen og meg bli skutt
og tenke: "Det er ikke noe håp for meg. Overhodet ikke noe håp."
Så gikk jeg. De ropte at det var kontraktsbrudd om jeg ikke kom tilbake.
De forhåndsviste den i Las Vegas.
Den fikk så dårlige tilbakemeldinger at de satte inn den dere ser her,
for på den tiden mistet man 20 000 veteraner til selvmord hver måned.
"Jeg vil ikke være del av det", sa jeg. "Det gjør jeg bare ikke."
Jeg begynte å lage Rambo på midten av 80-tallet.
Rollefiguren satte i gang noe.
Det første jeg tenker på, er det fysiske.
Det som gjorde Stallone til den perfekte stjerna på 80-tallet
var at alt i det tiåret handlet om overflod og umettelighet.
Men kroppen hans og kaoset den kan forårsake, blodbadet…
Folk elsket å se ham presse seg.
Selv da det grenset til en parodi på seg selv, kom folk.
For han var liksom den ekstreme versjonen av seg selv.
Arnold Schwarzenegger var hans eneste konkurrent.
Med Rambo entret plutselig Sly min arena, mitt område.
Plutselig var han muskuløs. Alle snakket om kroppen hans.
Det skapte selvsagt konkurranse.
Vi ble som småunger på den tida. Hvem brukte størst kniv?
Hvem brukte de største våpnene og holdt dem med ei hånd, og…
Du vet. Sånne ting.
Hvem hadde mest muskler, hvem var mest definert? Hvem hadde minst kroppsfett?
Vi krangla om og konkurrerte i teite ting.
Nå ser vi tilbake på det hele og ler av det.
Vi lærte hvilken effekt det å ha muskler hadde.
Da er folk dobbelt så mye med.
Det var dette som ga actionfilmene et nytt oppsving, et nytt løft.
Jeg var virkelig ute etter å gjøre sjangeren til noe lukrativt,
som ville gjøre seg i hele verden, og det gjorde den.
Det er noe uimotståelig med Sylvester Stallone.
Fra outsider til helt…
…noe som har gjort Stallone både verdensberømt og rik.
Stallone vet hvordan han kom seg hit, for han kan å lage filmer som slår an.
Jeg var alltid i hælene på Sly. Jeg var alltid hakk i hæl.
Han tjente alltid mer. Et år senere tjente jeg det samme.
Men innen den tid hadde han tjent mer. Sånn holdt det på. Det gikk bare oppover.
Nå kunne ikke Sly gi seg.
Han var ikke bare skuespiller eller regissør, men en urkraft i Hollywood.
Folk, dine fans, sier alltid til meg at det må være Rocky eller Rambo.
-Er det frustrerende som skuespiller? -Det er tosidig.
Det er frustrerende, men samtidig er det å se at ikke bare én,
men to rollefigurer får en slik anerkjennelse og mottakelse,
noe som gjør at du skjønner at du har oppnådd noe. Ganske uvanlig.
Jeg tror på oppfølgere, for historien kan ofte ikke fortelles på to timer.
Hvorfor ikke fortsette hvis publikum liker det?
Folk må ikke avskrive oppfølgere.
Det er ti ganger så vanskelig å finne på noe
som holder på interessen, blesten og magien.
I Rocky III og Rocky IV,
når rollefiguren likner mindre på historien om Sylvester Stallone
og mer på en tegneseriefigur…
Og ikke bare det, han slåss også mot tegneserieskurker,
som revet ut av sidene til Marvel Comics.
Det absurde i hvor mye som står på spill tar på en måte over.
Det handler om å gi publikum den fremste Stallone-opplevelsen
innenfor de stramme rammene Rocky-merkevaren utgjør.
Han slåss, han redigerer og skriver. Han gjør alt.
Og det er vanskelig i veldig fysisk film som denne.
Dolph Lundgren lagde mos av meg.
Senere den kvelden begynte hjertet mitt å hovne opp,
noe som skjer når brystet presser inn hjertet.
Blodtrykket mitt gikk opp til 260.
De trodde at jeg kom til å snakke med englene snart.
Så våkner jeg på intensiven, omgitt av nonner.
"Nå er det over", tenkte jeg.
På grunn av Dolph Lundgren lå jeg på sykehus i ni dager.
Jeg oppsummerte det i Rocky IV. Når du blir grisebanka
og du trygler om at noen skal slå deg i ansiktet, sånn at du slipper lidelsen.
Da er det en liten stemme i hodet som sier: "Gi meg en runde til."
Jeg presser grensene, derav de fem ryggoperasjonene mine.
Etter første ryggoperasjon bør du vite at du ikke skal gjøre det igjen.
Det blir vel en til, for jeg sier at jeg ikke skal gjøre det igjen, men gjør det.
Vet ikke hvorfor, men jeg gjør det.
Jeg har alltid levd i i en verden full av kaos
der mye har vært fysisk. Man kan vel kalle det vold.
Faren min var i militæret. Han var del av kavaleriet.
Vet ikke hvilken hær, men de hadde et kavaleri ved grensa til Mexico
under 2. verdenskrig. Han lærte polo. Jeg tilbrakte mye tid…
Jeg ble rytter og spilte en stund. Det er en super idrett.
Sly ble en utmerket polospiller.
Han kunne blitt toppspiller, hvis min far ikke hadde herset med ham.
Derfor sluttet han med polo.
Jeg begynte å spille igjen da jeg var rundt 40.
Jeg sa: "La meg gjøre det skikkelig. Når har jeg klart det, pappa."
Jeg skulle gi min far et lag med toppskårere,
og så kunne vi spille mot hverandre på Wellington, verdens beste bane.
Sly Stallone viser verden hvor god han er med hest og kølle,
der han er ute og imponerer polo-eliten.
Jeg var ute på banen, spilte godt.
Faren min og jeg var side om side.
Jeg skulle ta et slag på venstre side av hesten.
Da spiddet faren min meg i ryggen.
Han slo meg så hardt… at jeg falt av.
Entertainment Tonight var der. Hesten gikk rett over meg, et under at jeg ikke døde.
Men så reiste jeg meg. Det første jeg tenkte, var…
"Han red bare av gårde."
Dette har nok vært den mest spennende dagen i mitt liv.
Endelig fikk vi spille sammen i en kvalitetskamp som denne.
Hvis dere ser nøye etter, kom det første og eneste dårlige skuddet i kampen
fra min far… til hans sønn.
Det var det. Etter det spilte jeg aldri polo igjen.
Jeg solgte alt.
Jeg solgte alle hestene, ranchen og hestebilen. Det var over.
Når vi blir født, er vi i bunn og grunn som myk leire.
Så begynner en hardhendt billedhugger å lage bulker og merker i den.
Det er støpeformen vår, den vi er.
Disse fordreidhetene kan man ikke rette på,
og derfra får vi personligheten.
Det er ikke mange som klarer å få bukt med det. Det må man arbeide med.
I Rocky V ville han
forsikre seg om at han ikke mistet seg selv, den han var og stedet han kom fra.
Han ville tilbake til røttene, men jeg tror ikke det skjedde slik han hadde håpt.
Den gangen, med Rocky V, tenkte jeg
at hvis jeg mistet alt,
kunne jeg faktisk gå tilbake og begynne fra begynnelsen igjen da?
Ikke uten hjelp fra noen.
Jeg var ferdig. Derfor var Tommy viktigere enn familien min.
Han skulle gi meg en ny stolthet.
Det var nesten for personlig.
Han tok med sønnen Sage. Han skrev ham inn.
Han ville gi ham muligheten det var så vanskelig å få for Sly.
Hvordan skrev du scenen i kjelleren med sønnen din?
Han sier at du driver med boksing, men ikke ser ham.
-Var det noe du hentet fra egen erfaring? -Ja, dessverre.
Du sa at jeg skulle være nummer én for deg. Du løy. Du løy for meg og mamma!
Jeg har aldri løyet for deg. Tommy trengte min hjelp.
Det gjorde jeg også.
Jeg prøvde å ta noe som jeg faktisk skulle ønske at jeg hadde gjort i livet,
men ikke var i stand til å gjennomføre.
Derfor gjorde jeg det ganske ofte som skuespiller i stedet. Magisk nok.
Er det noe du vil gi videre, så gi det til sønnen din, for Guds skyld.
Prekenen hennes, når jeg mister sønnen min og får nervøst sammenbrudd…
"Jeg vil ikke dette, at vi går tilbake til begynnelsen."
Hun skjeller meg ut.
"Redd sønnen din."
Mye av det er sant.
Dessverre er det sånn at hvis du setter andre ting før familien din,
så kan følgene være ganske gjennomgripende og ødeleggende.
Jeg prøver å overføre det jeg tror på, min filosofi.
All storheten, ståheien og den internasjonale anerkjennelsen
betyr ingenting når du ikke får sove,
når du ikke har noen sammen med deg, ditt eget kjøtt og blod.
Rocky V kan ha vært for personlig.
Den gikk liksom ikke hjem hos publikum i det hele tatt.
Før ba jeg folk om å ikke se andre halvdel om en biografi om en stjerne.
"Her er kronen på verket. Så hadde han verden i sin hule hånd. Og så…
Bli værende for å få se undergangen."
-Sly. -Sly!
Hadde jeg visst at jeg måtte lage 25 filmer i løpet av livet og det var alt,
hadde jeg valgt ganske annerledes.
Plutselig lager du en farse. Du vender 180 grader om.
Farse. Det er en død kunstform.
Farse er egentlig ikke komedie. Det er litt… Det går så fort.
Hvis du går utenfor komfortsonen og spiller i en farse, så ber du om det.
Skjønner du hva jeg mener?
Hvis du er sulten nok, prøver du alltid å utvide repertoaret.
Det var naturlig at Sly tenkte at han ville begynne med komedie.
Hvilken tok deg lengst unna…
-Den jeg er? -Ja.
Helt uten tvil er det den.
Stopp! Ellers skyter mamma.
Agenten hans og min agent ble tilbudt et manuskript om og om igjen.
Jeg sa: "Dette tror jeg ikke selger, men jeg sier ikke at jeg ikke gjør det."
Studioet ringte med en gang. "Arnold vil ha manuset."
Sly ble helt oppskjørta av at jeg ville spille i filmen.
Derfor signerte han kontrakten og spilte i filmen. Resten er historie.
Han var med i filmer som ikke ga mening,
eller som det tilsynelatende ikke ga noen mening at han spilte i.
Det er filmer der han virkelig er Sylvester Stallone.
Men omgivelsene føles feil.
Jeg kan ikke fjerne meg fra den jeg er, og det prøvde jeg en stund.
Selv om komediene var et eventyr for meg, var det bortkastet innsats.
Jeg kunne ha brukt tida mye bedre. Folk var nok ganske skuffa.
"Kanskje du heller bør gjøre det du er forutbestemt til?"
Gå tilbake til røttene mine, kan du si. Da så folk på meg som monosyllabisk.
Jo mindre jeg sa og jo mer jeg gjorde fysisk…
Det var det jeg ble kjent for.
Han er som en klumsete actionfigur, som egentlig ikke sier særlig.
Han har hovedrollen i en actionfilm. En er i et fengsel, en annen i et tog.
Vi kom til et punkt der jeg sa: "OK, det er action, action og action.
Hva driver du med?"
Rollefigurene ble mer hovedroller enn rollefigurer.
Cop Land tok oss tilbake dit.
Jeg fikk ingen glede ut av det lenger.
Utfordringene var av det fysiske slaget,
de hadde ingenting å gjøre med rollefigurarbeidet,
der alt avhenger av hvordan du spiller rollen.
Jeg måtte slutte med det, gå tilbake til det jeg likte bedre,
der premisset var mer innvirkning med andre skuespillere.
Da Miramax kom med Cop Land, sa de: "Dette blir vanskelig,
for du må løsrive deg fullstendig fra det du har gjort de siste ti årene."
Du må legge på deg 13 kilo.
Du må være utrolig servil, krypende og blyg.
Jeg måtte virkelig vrenge meg.
Bokstavelig talt vise det jeg hadde inni meg utenpå.
Dette er muligheten din til å bli tatt på alvor som skuespiller.
Jeg ville gjerne finne ut om jeg hadde muligheten
til å jobbe med store skuespillere og se om jeg kunne måle meg med dem.
-Unnskyld meg. -Moe, beklager.
Beklager å buse inn, men…
Jeg hadde ventet på å spille i en scene med De Niro i 20 år.
Alle sa: "Dette blir et blodbad. Det blir forferdelig."
Hva er dette? Du kom til meg, til…
Jeg framførte replikkene mine, men følte ikke at Bobby ga meg nok "Bobby".
Jeg ville at han skulle lange ut mot meg, mot rollefiguren.
Han måtte ta meg så hardt for seg som jeg trengte
for å føle at jeg…
spilte rollen skikkelig.
Jeg måtte gå helt knust ut av rommet.
Jeg sa: "Jeg improviserer. Jeg prøver å komme under huden på ham."
Vi spilte scenen og kom til siste replikk. "Jeg kan ikke hjelpe deg mer."
Jeg vet at han tenkte: "Nå er vi ferdige." Jeg sier: "Hei, hei. Vent litt.
Du sa at du stilte opp hvis jeg trengte hjelp. Jeg kunne komme hit…"
Han sier: "Hei. Det er over nå."
"Det er ikke over. Jeg gjorde det du ville. Akkurat det du ba om.
Nå sier du at det ikke spiller noen rolle? Gi meg en sjanse. Hør på meg."
Han sier: "Klapp… Din døve faen!"
Hør her, din døve faen.
Du fikk muligheten da den var der. Du kunne blitt politi, men du rota det til.
Ja, for faen. Takk, Bobby.
Men den floppa. Den gjorde det ikke bra.
Han bærer filmen, men gjennom det fysiske, som rollefigur.
Alle andre har de store greiene, store monologer.
Alt koker ned til de små detaljene… Kortsiktigheten i rolletolkningen.
Det er noe med tilbakeholdenheten hans.
Han spiller noe dypt der inne.
Jeg skulle ønske at James Mangold hadde mer tro på det Stallone gjorde,
for tristheten hans er der av en grunn. Filmen skuffer ham.
Han fikk ikke den æren han fortjente for den filmen. Det var frustrerende for ham.
Jeg begynte å resignere, jeg var skuffa over meg selv.
Jeg tenkte at det kanskje var en naturlig overgang til å bli ubetydelig, uaktuell.
Kanskje det er sånn det går. Alle kan ikke være på topp for alltid.
Når du kommer dit, er det viktig at du fortsetter på din egen kurs,
sånn at du blir spesialist. Som en kunstner.
Har du den stilen, er du en Rothko. Ingen lager en bedre Rothko enn Rothko selv.
Alle sier: "Vi kan gjøre absolutt alt. Vi kan være hva som helst."
Nei, det kan man ikke. Alle har sine tydelige svakheter og store styrker.
Konsentrer deg om styrkene, sa jeg. Ikke prøv deg på Shakespeare med ditt utseende.
Han har to rollefigurer han alltid vender tilbake til
for å få den beundringen eller følelsen av legitimitet han føler at han har mista.
Den får han tilbake når han spiller Rocky eller Rambo.
Rollefigurene vil for alltid være hans. Der kan han alltid nullstille seg.
I en film som Rocky VI, det jeg er stoltest av å ha oppnådd i karrieren,
siden det er oppfølgeren til Rocky V. Det er 19 år senere.
Rocky har gått glipp av en hel generasjon. De ble voksne uten å vite hvem han var.
Rollefiguren hadde betydd så mye både for meg og for mange andre.
Det tok knekken på meg at historien skulle slutte så mutt og dystert.
Derfor brukte jeg utallige timer på å skrive og skrive om Rocky Balboa.
Produsenten sa: "Det kommer aldri til å skje."
Studioene ga meg avslag på avslag. "Rocky er ferdig. Du er ferdig."
Det var brutalt. Ingen ville lage den.
De lo. Ikke sant? Selv kona mi sa "ikke gjør det".
Men hun forsto ikke hva jeg sikta etter. Jeg skulle ikke lage noen boksefilm.
Jeg skulle lage en film om hvordan man takler å gå videre i livet
når alt det som du er glad i, har forlatt deg.
Jeg bruker det symbolsk, siden Adrian gikk bort.
Den forferdelige følelsen du har. Livet ditt har vært så ufullstendig.
Du klarer ikke å gå videre uten…
Du oppnådde liksom aldri det du trodde at du skulle oppnå. Elsket henne ikke nok.
Viste aldri folk nok respekt, sa aldri takk.
Du snakket om de greiene du har i kjelleren, og det er anger.
Du sier: "Det har jeg mye av, du." Og det er dette filmen handler om.
Han kjemper for renselse, for å fri seg fra smertene, fra fortida.
Han sier: "Jeg vil erstatte gammel smerte med ny smerte."
Det betyr at jeg vil bli slått,
sånn at jeg kanskje glemmer alle greiene i kjelleren.
Jeg snakket med sønnen min om hva framtida handler om.
Livet er ubeseiret, tenkte jeg. Det kan du ikke overvinne.
Du må bare gå i forsvar.
Det ga inspirasjon til replikken "ingen slår hardere enn livet selv".
Jeg har for vane å legge til ord.
Når vi spilte inn scener, kom vi tre fjerdedeler gjennom. Så sa de:
"Hvorfor la du til ordet? Det var greit før."
I denne tagningen var det helt likt hele veien. Det var enkelt.
Budskapet er så tydelig som det kan få blitt.
Og det er ikke hysterisk, liksom.
Før passet du her. Jeg holdt deg opp og sa til moren din at:
"Dette blir verdens beste gutt.
Han blir bedre enn noen jeg noen gang har kjent."
Han er full av kjærlighet når han snakker. Han er så glad i gutten.
Verden er mer enn solskinn og regnbuer. Dette er et ondskapsfullt og stygt sted.
Uansett hvor tøff du er, slår den beina vekk, holder deg nede om du tillater det.
Verken du, jeg eller noen andre kommer til å slå så hardt som livet gjør.
Men det handler ikke om hvor hardt du slår,
men hvor hardt du kan bli slått og likevel fortsette. Hvor mye du takler.
Jeg har alltid hatt lyst til å slå sammen Rocky I og denne
og vise hvor fort livet går.
Fram til du blir 40 er livet addisjon. Etter det er det subtraksjon.
Barna dine flytter ut,
vennene dine går videre i livet. Noen dør. Jobben er borte.
Borte. Tapt.
En replikk i filmen…
"Jeg er så glad for at han ble født. Nå kan jeg leve gjennom dine øyne."
Derfor ser fedre til barna sine. Det er et stykke udødelighet.
Så lenge han lever, lever minnet om deg.
Du gjorde noe riktig. Du håper iallfall det.
Både Rocky-serien og Rambo-serien var fremgangsrike.
Men etter all fremgangen sier etter hvert folk:
"Kanskje du er for gammel til å spille disse rollene."
Plutselig sier agenten: "Kanskje vi ikke kan hjelpe deg."
Den fjerde korsveien. Lytter jeg til dem? Hvordan føles det?
Er du konkurransedyktig? Er det fortsatt, som Rocky ville sagt, ting i kjelleren?
"Ja, men jeg må spille etter alderen min."
Det var da jeg kom på idéen om The Expendables.
Jeg dro på en konsert med gamle rockestjerner.
"De er fantastiske", sa jeg til kona mi.
Kona mi så på meg. Jeg sa: "Det kommer til å bli bedre."
Pang.
Det kommer en fyr ut i Dockers, i vide, lerretaktige bukser
som han har sittet så lenge på at det ser ut som et trekkspill bak.
Fy søren. Dette er genialt.
Konserten er utsolgt. Alle på scenen er… ferdige med karrieren.
Men det at tusener kom
for å se denne buketten av gamle storheter,
gjorde at jeg sa: "Her må det være noe. Jeg gjør det samme med actionfolk."
Og da ble det til en begivenhet.
I motsetning til at Stallone i The Expendable er den som kan brukes,
er han del av en tidligere storslagen gruppe.
"Pokker. Bare fordi jeg er så sjukt nysgjerrig, så må jeg se dette."
For et flott konsept.
Her har du en masse actionhelter
fra 80-, 90- og 2000-tallet, samlet, alle på ett sted.
Det er noe med Stallone i denne alderen.
Han anerkjenner erfaringen sin.
At han har overlevd så lenge. Jeg vet ikke om han burde…
Burde han være i live nå? Jeg vet ikke.
Det er ikke uvanlig for actionhelter å bli skadet på settet.
Men det er tydelig at Sly presset seg til det ytterste.
Jeg mente at det ble for mye.
Siden familien var med hele veien, var det tøft for dem.
Jeg var så stressa og forslått,
jeg hadde bronkitt, soppinfeksjon og dårlig hals. Det ballet på seg.
De koste seg ikke, akkurat.
Han har jobbet om nettene, uten søvn. Nå må han jobbe hele natta.
Han burde bare komme seg hjem og bli operert med en gang.
Jeg kom meg ærlig talt aldri helt etter Expendables 1.
Det var såpass hardt for kroppen at jeg aldri har blitt den samme igjen.
Aldri. Og så sier du: "Var det verdt det?
Gjør du dette for å få anerkjennelse?"
Det er nesten som et barn, som trenger farens klapp på hodet.
Konstant oppmuntring. Men det er sant.
Filmen har fulgt deg lenge. Hvorfor det?
Denne filmen minner meg om faren min.
Du ringte meg aldri. Du sa aldri navnet mitt.
Jeg hadde gått, hadde krøpet. Jeg hadde gjort hva som helst.
Det er ikke min feil. Dette lar jeg meg ikke bli klandret for!
Dette er den mest besynderlige filmen
som handler om å sirkle seg inn på kjernen i våre behov,
de menneskelige behovene.
Kjærlighet. Gjengjeldt kjærlighet.
Du er ikke min! Vi er ikke forbundet. Jeg vedkjenner meg ikke deg!
Ingen av dere får kongedømmet mitt. Dere får ingenting. Jeg ønsker dere alt vondt!
Når du har opplevd å bli avvist,
utgjør kjærlighet en voldsom kraft.
Jeg fikk aldri noen mulighet.
I barndommen min var alt…
Det var ikke bra.
I min verden, Stallone-filmverdenen,
så kan det som vanligvis ikke skjer, skje.
Denne taperen av en slåsskjempe blir en vinner.
Jeg ble velsignet med en evne til å få bitterheten til å bøye av
og heller tenke på det jeg skulle ønske at hadde skjedd.
Jeg skulle ønske at jeg hadde hatt en far som Rocky.
Du kan sitte der og filme selv. Se.
-Sånn. -Er ikke det fantastisk?
Jeg sa: "Pappa dør. Nå dør han. Du har ikke snakka med ham på lenge."
Glad i deg.
Ta vare på deg selv.
-Ja. -Her er Frank.
Jeg ordnet det sånn at han fikk treffe pappa noen uker før han døde.
Kom hit, gutten min.
-Dette er den beste dagen i mitt liv. -Jeg er glad i deg, pappa.
Han ligger for døden.
Han sier: "Du vet, Sly." "Ja, pappa." Han sier…
"Du må lære deg å være glad i folk og å tilgi dem."
"Jaså?"
"Det sier du nå, som de jævla englene snart skal hviske deg i ørene?"
Han sier: "Ja, du må lære deg…" Han ler.
"Din drittsekk", sa jeg.
Nå ber du meg om å være snill,
som om du har fått en åpenbaring på vei ut av livet?
"Bare husk de ordene, din lille rakkerunge." "Takk", sa jeg.
Jeg blir veldig følelsesladet når jeg snakker om barna mine.
Man angrer alltid på noe.
Jeg… kunne ha lært veldig mye mer.
Hvis jeg ikke hadde vært så opptatt av meg selv
og med å forholde meg til andre mennesker.
Du tenker over hva det er du burde ha gjort i denne alderen.
Nå er de så gamle. Hva tabba jeg meg ut med?
Der lager jeg en teit film.
I stedet for å lage et liv for dem.
De gjør meg lykkelige. De gjør meg veldig lei meg.
De bringer fram følelser i meg.
Jeg måtte nesten miste dem for å respektere følelsene.
Det at jeg er glad i barna nå,
med tanke på all den tiden, den verdifulle tiden…
Herregud. Det er så rått og brutalt.
Det sniker seg inn på deg. "På tide å sjekke ut, Sly."
Hei! Jeg ble nettopp født. "Nei."
Nå er det jeg som vil være sjongløren.
En skikkelig god sjonglør. Ikke sant, bare…
Familie, livet, barn, kone, ikke sant?
Kunst. Alt sammen. I balanse.
Det fins et gammelt ordtak.
"Barnet blir mannens far."
Barna jeg skapte, Rocky og Rambo, har nå blitt faren min.
De tar seg av meg.
Skjønnheten i det å kunne spille de to
er bokstavelig talt at det er hele livets spektrum.
Den som er utenfor, som er venneløs og ensom.
Og denne, som hopper ut i alt,
elsker menneskelighet og blir elsket av menneskeheten.
Jeg kjenner meg veldig igjen i begge.
Jeg har levd i en verden av døde.
Jeg prøvde å komme meg hjem.
Rambo har blitt alvorlig skadet,
men har kommet hjem for å sitte i farens gyngestol.
Han ser livet ebbe ut foran øynene sine.
Jeg begynte å angre på idéen om
at det var slik en kriger skulle slukne.
Da de trakk seg unna, sto stolen helt stille.
De måtte få det til slik at stolen fortsatt gynget så vidt.
Han lever ennå.
Men det ble ikke filmet sånn.
Jeg tror ikke at vi ser heltene våre
dø foran øynene på oss.
Det er alltid noe mystisk over dem.
Rambo vil aldri ha noe hjem. Det er rollefigurens tragedie.
Uten et hjem,
uten familien og kjærligheten fra en kone eller barn,
hva er da dette?
Det er bare bilder.
Bilder på film av noe som aldri har eksistert.
Livet er ikke sånn.
Dette er kunst.
Dette er forestillingsevnens ulike former.
Det er ekte.
Det lever og ånder, og dør og blør.
Og det må man ta vare på.
Men hvis du ikke har noen rettesnor
og må gå gjennom livet og være undervurdert hele veien,
så etterlater det et tomrom.
Det tomrommet fylles aldri.
Men jeg kan fylle det med fantasi.
Jeg ville på en eller annen måte vise fram håpet.
Det er håp jeg jobber med,
og jeg kan ikke fordra en trist slutt. Beklager.
Skyt meg, da.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen