Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kadunko asioita? Totta hitossa kadun.
Mutta se motivoi minua työskentelemään, jotta pääsisin katumuksista yli.
Korjaamaan ne.
Teen sen maalaamalla tai kirjoittamalla. En pysty korjaamaan niitä fyysisesti.
Mennyt on poissa! Niin se helvetin aika toimii.
Se vain katoaa.
Junassa näkee, kun maisema kulkee ikkunoiden ohi.
Aivan kuin valokuvat. Eikä takaisin voi enää palata.
Ja sitä elämä on.
Näkee, kun kuvat viuhuvat ohi. Eikä voi… Ne ovat poissa.
ROCKY EN OLE VIHAINEN, MINÄ…
On todella helppoa tyytyä nykyhetkeen.
Ajattelin, että tarvitsin rajun muutoksen.
Kaikki muuttui tavalliseksi ja toistuvaksi.
Tunsin kuihtuvani kuin vanha viikuna, joka on pudonnut puusta. Näivetyin.
Kauanko olisin yhä täällä? 20 vuottako? En halunnut jatkaa samaa niin pitkään.
Mietin, mikä todella saisi adrenaliinin virtaamaan.
"Lähteminen."
Siksi minun on muutettava itään.
Mikään ei inspiroi kuin se,
kun ottaa koko menneisyytensä, rutistaa sen palloksi ja…
Kuka on tämä mies, Sylvester Stallone?
Taiteilija, kirjailija, runoilija, esiintyjä, valtavan kuuluisa henkilö.
Miten sellaiseksi tullaan?
Sly on tyyppi, joka kulkee aina omaa polkuaan.
Jos polkua ei ole, hän raivaa sen. Sly loi itse uransa.
Hän ei vaikuttanut loistavalta näyttelijältä.
Stallone ei ollut selvästi karismaattinen, mutta hän keksi jotain muuta.
Hänestä tuli näyttelijä, joka kirjoitti omat roolinsa ja ohjasi itseään.
Stallone ei ollut ensimmäinen sellainen, mutta muista ei tullut supertähtiä.
Hän ymmärsi todella hyvin, mitä häneltä haluttiin.
Seurasin Stallonen tarinaa kuin se olisi ollut omani.
Hänen uransa kehittyi unelmoimallani tavalla.
Kukaan muu ei ole tähdittänyt kolmea elokuvasarjaa.
Se vaatii nerokkuutta.
Se ei ollut vahinko.
Voitko näyttää kasetteja, jotka löysit pakatessasi?
Toki, löysin pari.
Katsotaas. Tämä on The New York Timesin.
Voisitko tehdä palveluksen?
Aloitan lainauksella lehdistötiedotteestasi,
ja jatkat tarinaa siitä, mihin lopetan. Sopiiko?
Sylvester Stallone syntyi Hell's Kitchenin alueella New Yorkissa -
vuoden 1946 kesän paahtavassa kuumuudessa.
Piru vie.
En olisi ikimaailmassa uskonut palaavani tänne.
Synnyin Hell's Kitchenissä. Olin newyorkilainen.
En ole käynyt täällä 65 vuoteen.
Asutteko te täällä?
Emme. 45th Streetillä. -Niinkö?
Asuin täällä. -Tässä korttelissako?
Kyllä vain. -Millainen alue oli silloin?
Karu. Todella. Se oli silloin todellinen Hell's Kitchen.
Pidimme ikkunaa aina auki.
Siinä oppii paljon ihmisluonnosta, kun tarkkailee elämää.
Kuin katsoisi elokuvaa.
"Hei, milloin tulet käymään? -Huomenna. Sulje se hiton ikkuna."
Huutelimme edestakaisin.
Isälläni oli aina italialainen t-paita.
Elämä näytti Arthur Millerin näytelmältä.
Näköala sillalta. Sitä elämäni oli.
Isä saapui New Yorkiin. Siellä hän tapasi äitini.
Isä oli parturi, joka oli siirtymässä kauneudenhoitoon,
koska siten tienasi enemmän.
Isä oli hyvin itsetietoinen, koska hän ei ollut kovin sivistynyt.
Pienikin loukkaus…
VELI
…ja hän raivostui. Äitimmekin oli aika paha.
Hän oli kätevä sekä hius- että pesuharjan kanssa.
Äidin pitkät kynnet kestivät mitä vain. "Tule tänne!"
Äiti oli tupakkatyttö Billy Rosen Diamond Horseshoessa.
Sieltä perheemme rahat tulivat.
Isä kertoi, että äiti pelkäsi lapsen saamista.
Äiti oli yhdeksännellä kuulla raskaana ja kulki yhä bussilla.
Hän alkoi synnyttää. Joku oli fiksu ja vei hänet pois bussista.
Äiti kannettiin sairaalaan.
Siellä minut tuotiin maailmaan.
Samalla kävi onnettomuus, joka lamautti hermot suuni sivussa.
Synnyin siis murisemaan näin.
Äiti oli omalaatuinen, värikäs, hyvin suorapuheinen ja arvaamaton.
Tiedän, että perin eräänlaista -
raivokkuutta isältä. Epäilemättä.
Äiti ja isä toimivat kellontarkasti.
Olin hereillä sängyssäni ja kuulin heidän huutavan ja karjuvan.
Ja isä…
Olin kauhuissani, koska tunsin seinien tärisevän.
Vanhempamme olivat niin itsekeskeisiä, että he puskivat meidät ulos kotoa.
Asuin suurimman aikaa sisäoppilaitoksen asuntolassa.
Periaatteessa ympäri vuoden.
En käynyt kotona, koska vanhemmilla ei ollut aikaa. He kävivät töissä.
Ihmiset sanovat, että minulta riistettiin jotain,
ettei minusta pidetty huolta. Se on totta.
Ehkä haen hoivan tunnetta tuntemattomien kunnioituksesta.
Kun yleisö kunnioittaa ja osoittaa rakkautta…
En saa siitä kyllikseni.
Voisinpa päästä siitä yli, mutten pysty.
Elokuvat olivat meille pako todellisuudesta.
Vietin useita tunteja teattereissa. Tuli sieltä mitä vain,
katsoin elokuvan kuusikin kertaa. Sitten menin kotiin neljältä iltapäivällä.
Halusin elää hahmojen elämää. Se oli ihanteeni.
Ahkeroimalla saavutettu suuruus, joka voittaa pahuuden.
Palvoin aina sankareita.
Toivoin pelastavani lapsia täynnä olevan bussin.
Sellainen halusin olla. Halusin olla se, joka pelastaa ihmisiä.
Olin yksin vanhempieni huoneessa,
jossa heillä oli halpa Woolworth'sin peili.
Istuin päivät pitkät peilin edessä tekemässä kaikenlaista.
Esitin eri hahmoja, huulisynkkasin laulujen mukana.
Kun näin Voittamaton Herkules -elokuvan, yritin kotona matkia Steve Reevesiä.
Herkules ja Lyydian kuningatar -elokuvassa hän vetää temppelit kumoon.
Reeves oli naurettavan komea,
hyväkroppainen, täydellinen miehinen roolimalli.
Se teki minuun vaikutuksen. "Siinä se on. Tuo on minun polkuni."
Olin vihdoin saanut roolimallin, jota ihannoin.
Se on kohtaloni!
Isä huomasi, ettei pärjäisi New Yorkissa, joten vanhempani muuttivat Marylandiin.
Perheemme oli rikkinäinen.
Kun tulin koulusta kotiin, kukaan ei ollut kotona. Äiti oli häippäissyt.
Ero käsiteltiin oikeudessa. Se oli kamalaa.
Menin äidin kanssa Philadelphiaan, ja veljeni jäi isän luo Marylandiin.
Se oli täyttä maaseutua. Paikka oli melko eristäytynyt,
ja siellä oli vain hevosia.
Olin jostain syystä kiintynyt hevosiin jo viisi- tai kuusivuotiaana.
Hevoset eivät olleet hyviä. Isäni osti parin kympin hevosia.
Isällä ei ollut paljon rahaa, mutta jotenkin hän päätyi poolojoukkueeseen.
Kaikilla oli kauniita hevosia, upeita perävaunuja ja tiloja.
Meillä oli läävä.
Suurin osa hevosista oli sairaita. Osa sokeutui, jos vetäisi liian nopeasti.
Sitten aloin pelata pooloa matalalla tasolla.
Mutta opin. Tulin koko ajan paremmaksi. Sitten 13-vuotiaana aloin sijoittua.
Aloin sijoittua kansallisesti.
Isä ei pitänyt siitä.
Kerran peli oli kesken, ja olin lyömässä hevosen vasemmalta puolelta.
En tehnyt mitään väärää.
Hän huusi: "Vedät hevosta liian kovaa!" Sanoin, että tiedän, mitä teen.
"Ethän. Et tiedä, miten ratsastat." Hän huusi katsomosta.
Kun viimein pysäytin hevosen ja valmistauduin lyöntiin,
isä tuli ulos katsomosta,
tarttui kiinni kurkustani ja heitti minut maahan.
Sitten hän otti hevosen ja käveli pois kentältä.
Makasin maassa ja vannoin, etten ikinä enää haluaisi nähdä hevosia.
Minut kasvatti hyvin fyysinen isä. Tiedätkö? Tarkoitan…
Kipu oli minulle tuttua. Ajattelin vain, etten saisi murtua.
Teki isä mitä tahansa, en murtuisi.
Isä taisi olla kateellinen.
Veljeni oli usein ongelmissa. Hän lintsasi. Hän tappeli.
Veljeni ei ollut hyvä oppilas, ja hänet erotettiin kouluista.
Kävin 13 eri koulua 12 vuoden aikana.
Jouduin sotakouluun. Olin siellä tuskin kuukauttaan.
Veljeni oli auttamaton. Hän oli usein pulassa.
Hän kävi Devereux-koulua, joka oli tarkoitettu ongelmanuorille.
Siellä näytteleminen alkoi pikkuhiljaa kiinnostaa häntä.
Sitten Sly meni collegeen ja alkoi ottaa näyttelemisen vakavasti.
Sain mahdollisuuden koe-esiintyä,
en edes tiedä, miksi, Kauppamatkustajan kuolemaan.
Ja sain roolin.
Olin lavalla ja tunsin… En ollut lainkaan hermostunut.
Tunsin hallitsevani tilanteen, koska näytteleminen tulee minulta luonnostaan.
Se on minulle helppoa.
Yleisössä oli Harvardin professori, joka tuli sanomaan minulle,
että minun pitäisi harkita näyttelemisestä uraa itselleni.
En uskonut häntä. Mies nyökytti.
"Sinun kannattaisi opiskella tätä. Sinussa on sitä jotain."
Se hetki muutti elämäni suunnan.
Laskeuduin New Yorkiin Woodstockin aikana.
Päätin, että minun olisi aika panna kaikki peliin.
En tiennyt, millaisessa kaupungissa asun. En ollut osa sitä.
Vietin paljon aikaa yksin ja omistauduin polkuni löytämiselle.
Kadut ovat minulle tuttuja. Tiedän, miten niillä selvitään.
Nukuin ovensuissa, bussipysäkeillä, rautatieasemilla ja kirjastoissa.
Tiedän, mitä jäätävä kylmyys on.
Kävin jokaisessa agentuurissa. "Etsin edustajaa."
"Emme etsi näyttelijöitä!"
Työnsin kuvan sisään, ja he työnsivät sen ulos.
He sanoivat, että sammallan ja silmäni roikkuvat. "Olet sitä ja tätä."
Sain rooleja vain pienissä esityksissä, joissa piti olla puolialasti.
Sain vain sellaista sontaa. Se oli kamalaa.
Minulle kerrottiin, etten kelpaa. "Ehkä voit olla statisti."
Aloin uskoa heitä.
Aina kun minut valittiin, sain roiston roolin.
Varo vähän! -Sori, en huomannut.
Sly ei saanut päärooleja. Hän teki pikkurooleja tai oli rekvisitööri…
OHJAAJA
…mutta häntä ei kunnioitettu.
Olin todella itsepäinen ja eristäytynyt,
ja John oli samanlainen.
Sly alkoi kirjoittaa, koska ei saanut haluamaansa.
Hänen oli luotava se itse.
Eikä Sly vain suunnitellut kirjoittamista. Hän alkoi suoraan hommiin.
Se oli huono homma. En halunnut enää näytellä.
"Ehkä kirjoitan turhautumiseni paperille ja teen niistä käsikirjoituksia."
Olin elokuvateatterin vahtimestari. Sain katsoa elokuvia päivät pitkät.
Otin halvan nauhurin mukaani ja äänitin elokuvien vuoropuhelut.
Kotona yritin muuttaa niitä.
Aloin tehdä niin. Kirjoitin pari vuotta,
kunnes minulla oli 15 - 16 käsikirjoitusta.
John ja minä olimme eri aaltopituudella.
Halusimme kirjoittaa ja tuottaa omia juttujamme.
Siksi vietimme jokaisen viikonlopun viinipullon äärellä.
En käynyt baareissa, ravintoloissa tai klubeilla.
Silloin aloin kunnolla kirjoittaa.
Keskustelimme tavoitteista, unelmista ja elokuvista.
Me livahdimme jotenkin kaikkiin elokuviin New Yorkissa.
En koskaan maksanut lipusta.
Epäonnistuminen ei tullut edes mieleemme.
"Entä jos emme menesty?" Siitä ei lainkaan puhuttu.
Olimme niin innostuneita ja sitoutuneita konseptiimme.
"Meille on oltava tilaa alalla, koska olemme niin outoja.
Sovimme varmasti jonnekin." Meidän oli itse luotava kohtalomme.
Siksi päätimme tehdä Horses-elokuvan.
Cowboy ja intiaani nousevat haudoistaan sata vuotta hirttämisten jälkeen.
Matkasimme autolla Marylandiin. Vuokrasimme aseita.
Elokuvassa ammumme autoa. Käytimme oikeita luoteja.
Mietin, että kuinka hullu olenkaan.
Hänen isänsä oli uudelleen syntynyt sheriffi,
joka jäljitti meitä.
Isäni on elokuvassa. Hän ampuu heidät.
Isä nautti hieman liikaa kohdasta, jossa tappoi meidät.
"Haluan ampua teidät. Sitten teen sen uudelleen."
Mietin, oliko se henkilökohtaista.
Se on mykkäelokuva. Kysyin Slylta, miksei ääntä ole.
"Ei ollut varaa."
Miten mykkäelokuva olisi käynyt kaupaksi vuonna 1971?
Ei väliä, ettei sitä oltu tehty aiemmin. Hän halusi saada äänensä kuuluviin.
Lukiossa olin esimerkkioppilas siitä, kuinka ei pitäisi kirjoittaa.
"Sylvester, lukisitko luokalle?" Kieltäydyin aina.
"Kylläpäs. Kukaan muu ei halua."
Hylkääminen puskee minua eteenpäin. Se on kuin haaste.
Hyväksyykö muiden arviot vai arvioiko itse itsensä?
Sly halusi aina näyttelijäksi,
mutta hänen oli pakko kirjoittaa.
Hän halusi näyttelijäksi, ja tarvitsi jonkun antamaan hänelle roolin.
Häntä ei valittu rooleihin.
ELOKUVAKRIITIKKO
Stallone keksi osia itselleen, koska häntä pidettiin sopimattomana kaikkeen.
Luovuin näyttelemisestä. Jätin sen sikseen.
Sitten John Herzfeld pyysi minua auttamaan koe-esiintymisessä.
Yleisössä oli mies, joka tarkkaili luokkaa.
Hän kirjoitti ja ohjasi lopulta Lords of Flatbush -elokuvan.
Siitä kaikki alkoi.
On vain oltava oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Tapasin Slyn ensi kerran The Lords of Flatbushissa.
Olimme melkoisen outo pari.
Hän oli juutalainen, älykäs, huippuyliopiston käynyt.
Minä olin, mitä olin.
Ei voisi löytää kahta kulttuurisesti erilaisempaa henkilöä.
Sly vei minut asuntoonsa Lexington Avenuella,
jossa hän asui valtavan koiran kanssa.
Ikkunat oli maalattu mustiksi, jotta hän voisi kirjoittaa.
Luin käsikirjoituksen, ja se oli aika yksinkertainen.
Sanoin: "Anna minun olla oma itseni tässä kohtauksessa."
Kohtauksessa istun tytön takana. "Herra Rosiello, mitä teet?"
"En tiedä, kunhan istun. Siirryin, koska aurinko paistaa silmään.
En näe mitään."
Opettaja jatkaa tuntia. Hetken päästä siirryn lähemmäs tyttöä.
Panen käden tytön ympärille. "Herra Rosiello!"
"En minä tiedä! Aurinko jahtaa minua. Menen mihin vain…"
Vedin kaikenlaista hölynpölyä lonkalta.
Tajusin heidän antaneen minulle tilaisuuden.
Päätin koko elokuvan ajan sanoa, mitä halusin.
Sly kirjoitti aina käsikirjoituksen uudelleen.
Hän paranteli kohtauksiaan.
Lords of Flatbushissa tutustuimme ensi kertaa -
Sylvester Stallonen tyyliin ennen Rockya.
Elokuvan, ehkä jopa koko 70-luvun, parhaassa kohtauksessa,
Stanleyn morsian panee hänet ostamaan kihlasormuksen,
johon Stanleyllä ei ole varaa.
Tuo tyttö, joka juuri lähti.
Jos näytät hänelle vielä 1 600 dollarin sormuksen,
tiedätkö, mitä hautakiveesi kirjoitetaan?
"Olin tarpeeksi tyhmä näyttämään Frannie Malincanicolle 1 600 dollarin sormuksen."
Stanley on mielenkiintoinen hahmo, mutta hänestä ei välttämättä pidä.
Hän on niin saamaton. Tässä kohtauksessa Stanleyyn ihastuu,
koska sen aikana tajuaa, kuinka paljon hän rakastaa Franniea.
Se on ensimmäinen esimerkki Stallonen vuoropuhelun -
rytmistä ja tyylistä.
Pahus.
Silloin tiesin, että kirjoittaminen määrittelisi kohtaloni.
Tiesin, että minua oli vaikea valita rooliin.
Olin aina roisto. Ajattelin, että selvä. "Se on totta."
Mutta tiesin olevani myös mukava. Olin pehmeäluonteinen.
Ne yhdistämällä voisi luoda hienon hahmon.
En saanut siihen mahdollisuutta ennen Rockya.
Mutta sitä kaikkea edelsi rooli Stanley Rosiellona.
Kova korsto, jolla on rasvaletti ja rööki huulessa, mutta hänestä piti silti.
Yksi asia johti toiseen.
Ilman sitä roolia ja hyviä arvioita en olisi tienannut 1 300 taalaa,
joilla ostin 40 dollarin auton. Sitten ajoin 11 päivää Hollywoodiin.
Tunsin Los Angelesissa vain Henry Winklerin,
joka oli nyt suuri tähti Fonzina.
Auto hajosi Hollywoodin ja Vinen risteykseen.
Auto vain pysähtyi. Se oli enteellistä. Ensimmäisenä soitin Henrylle.
"Tule hakemaan minut. Autoni hajosi.
Olen keskellä Sunset Boulevardia."
Sanoin, että tulen heti. Hain Slyn ja hänen valtavan koiransa.
Tungin kaikki hänen vaatteensa autooni. Istuimme matkalaukkujen päällä.
Hän ei voinut viedä minua kotiinsa. Minulla oli koira ja vaimo.
Henry heitti minut motellille, jossa vietin seuraavat kolme yötä.
Sitten löysin itselleni Valleysta läävän,
joka oli kadun päässä Balboa Boulevardilta.
No niin.
Minut esiteltiin Gene Kirkwoodille tuottajana -
ja juttelimme ajatuksistamme. Kerroin hänelle Rockysta,
jota aloimme kehitellä. Ja kas kummaa, päätimme tehdä sen.
Olosuhteet olivat hieman epätavalliset,
koska minulla oli vain vähän kokemusta.
Se oli… -Eli ei yhtään kokemusta.
…hyväntahtoisten ja ihmeellisten sattumusten summa.
Tuo yksinkertaistaa koko tilanteen.
Olin koe-esiintymisessä, eivätkä asiat menneet putkeen.
Olin lähdössä ja ovi oli juuri sulkeutumassa,
kun huudahdin huoneeseen:
"Minä muuten myös kirjoitan." Hän sanoi: "Oikeastiko? Tule takaisin."
Aloin kirjoittaa.
Aloin kehittää jotain Sudenpesän kaltaista.
Kirjoitin velkojen kerääjästä. Halusin tehdä elokuvan kaduilta.
Naputin tekstiä, koira istui pöydällä,
tein töitä, poltin tupakkaa ja kittasin kahvia.
Ja tarinaa alkoi syntyä. Jotenkin se vain toimi.
Mutta Rocky on myös hieman roistomainen.
Ystäväni puhtaaksikirjoitti käsikirjoitusta ja alkoi itkeä.
"Inhoan Rockya. Hän on julma. Hän lyö ja hakkaa ihmisiä."
Sanoin: "Entä jos Rocky vain melkein hakkaisi heidät?
Hän voisi hakata ihmiset muttei teekään sitä?"
Se sopi ystävälleni.
Ehdotin, että Rockylla olisi tyttöystävä. Hän piti siitäkin.
Palasin kirjoittamaan. Kirjoitin tyttöystävästä.
Vaan sitten Rocky ei enää ollut taistelija vaan tavallinen tyyppi. Juoni katosi.
"Mitä jos hän olisi vain…
Mitä jos hän olisi epäonnistunut nyrkkeilijä?"
Silloin mieleen tuli Alaston satama. Hän oli kuin Terry Malloy.
Marty, elokuva, Sudenpesä.
Sekoitin kaiken ja heitin oman jutun mukaan.
Palaset loksahtivat kohdalleen, kun Rockysta tuli taistelija.
Minulla oli 106 dollaria, vuokra oli 300.
Minulla oli sellainen pulma. Elin kädestä suuhun.
Kirjoitin sen kolmessa päivässä.
Sitten tietysti kirjoitin sen uudelleen monta kertaa.
Minusta kirjoittaessa ei pidä huolehtia käsikirjoituksen virheistä.
Ehkä 90 % tekstistä on hyödytöntä,
mutta minulle tärkeimpiä ovat alku, keskipiste ja loppu.
Tuottajat halusivat rooliin Ryan O'Nealin. Burt Reynoldsistakin puhuttiin.
Sanoin kirjoittaneeni roolin minulle.
Käsikirjoituksesta pidettiin, mutta sinua ei haluttu elokuvaan.
Tarjottiin yhä suurempia rahasummia, että lähtisit.
Kyllä vain. Suurin tarjous oli noin 265 000 dollaria.
Ettet olisi elokuvassa. -Juuri niin.
Tiesin, että vaikka myisin kässärin 500 000 dollarilla,
olisin rahojen loputtua katkera, koska myin teokseni.
Kumpi on terveempää,
elää illuusiossa, että olisi joskus voinut olla jotain suurta,
vai saada tilaisuus olla jotain suurta, mokata se ja tajuta olevansa luuseri?
Minusta on helpompaa elää illuusiossa ja sanoa:
"Jos olisin saanut tilaisuuden, olisin voittanut kaikki."
Kävelin ensimmäistä kertaa kuvauksiin Philadelphian kylmillä kaduilla ja tiesin,
että se oli totuuden hetki.
He kysyivät: "Sylvester, oletko valmis?" Sanoin: "En. Mutta Rocky on."
Tapahtui jotain erikoista. Tiesimme kaikki näistä kuvauksista.
Haluamani näyttelijät lähtivät ennen kuvauksia,
ja heidät korvattiin täydellisillä näyttelijöillä.
Apollo Creed? Vain yksi tyyppi sopi siihen rooliin.
Hänellä oli ääntä, kokoa, röyhkeyttä.
Ken Norton jättäytyi roolista kaksi yötä ennen kuvauksia.
Ajattelin, että voi pojat.
Uskon jumalalliseen väliintuloon.
Myös Talia Shire valittiin viime hetkellä. Emme löytäneet sopivaa henkilöä rooliin.
Talia tuli sisään. Heti, kun ovi aukesi, valo täytti huoneen.
Hänellä oli sinimusta tukka ja vangitsevat silmät.
Ihastuin häneen.
Pidin kovasti hänen olemuksestaan. Hänessä oli sitä jotain.
En kyseenalaistanut sitä. En pyytänyt koe-esiintymistä.
Hän oli Adrian.
Sama tapahtui muidenkin roolien kanssa.
Rocky ei ole taisteluelokuva. Se on hahmotutkimus miehestä, jonka…
Rakkaustarina.
…pitäisi olla kylmä.
Se on rakkaustarina. -Mutta hän ei osaa.
Rakkaustarina. -Hän tyytyy elämään.
Että tämä on hänen kohtalonsa. -Sano se.
Eniten hän kuitenkin haluaa sitä, ettei tule vanhaksi yksin.
Sano se.
Tuo nuori mies ei puhunut rakkaudesta.
Hän ei voinut sanoa sitä ääneen. -Ei. Olet oikeassa.
En voinut sanoa sitä silloin.
Olimme luistinradalla kuvaamassa kohtausta Adrianin kanssa.
Minulle kerrottiin, etten saakaan 300 statistia.
"Montako sain?" Tyyppi vastasi: "Et yhtään."
Kysyin, kauanko kuvauksiin oli aikaa. "Ehkä kaksi tuntia."
"Vautsi. Näin voi olla parempikin."
Rocky näkee asioita, joita muut eivät. Hän tahtoo saada tytön ulos kuorestaan.
Sly käsitteli haavoittuvaisuutta, hoivaa ja muutosta.
Hahmo oli aloitettava yhdestä kohtaa, jotta se voi muuntua toiseksi.
Tiedätkö, miten aloin nyrkkeillä?
En. -Isäni takia.
Hän ei ollut kovin fiksu. Isä sanoi, etten ole minäkään.
"Voisit käyttää kehoasi." Siten minusta tuli taistelija.
Ymmärrätkö? -Kyllä.
Mikä naurattaa?
Äitini sanoi täysin päin vastoin.
Mitä hän sanoi?
"Kroppasi ei ole kummoinen, joten kannattaisi kehittää aivoja."
Niinkö hän sanoi?
Adrian oli uskomaton.
Sly loi naishahmon, joka oli sorrettu ja hylätty.
Hän antoi Adrianille vapautta ja kauneutta.
Ja rakkautta.
Talia kohotti Rockyn nyrkkeilyelokuvasta rakkaustarinaksi.
Adrianin poikaystävä vain sattui olemaan nyrkkeilijä.
Pojalla oli vihdoin jotain, minkä puolesta taistella.
Kyseessä ei ollut raha. Kyse oli ylpeydestä.
"Haluan, että olet ylpeä.
Haluan, että sanot: 'Tuo on minun mieheni.'"
Siksi Rocky sanoo lopuksi: "En halua olla vain naapurin hulttio…
En välitä, jos minua hakataan. Haluan, että olet ylpeä."
Haluan vain selvitä loppuun asti.
Siitä pidän Rockyn hahmossa. Hän pitää sen jotenkin aina sisällään.
Rocky ei jaa surua tai pettymystä kenenkään kanssa.
Hän pitää ne itsellään.
Hän ilmaisee tunteitaan vain kohtauksessa, jossa Mickey lähtee asunnosta.
Minun piti tulla ulos kylpyhuoneesta ja mennä hänen peräänsä.
Sanoin: "John, tee minulle palvelus. Pidä kamerat ja ääni käynnissä.
Katsotaan, osaako Rocky tiivistää elämänsä kahteen minuuttiin."
Teimme kohtauksen ensimmäisen kerran. "Ai, pitikö se kuvata?"
"Pitikö se kuvata? Se oli improvisaatiota.
En voi toistaa sitä. Se oli improa."
Energia oli jo poissa. "Mitä tein aiemmin? Löinkö oveen näin?"
Ajattelin, että helvetti. "Aloitan alusta. Mitä tein?"
Sitten aloin miettiä isääni.
Kuuntele. Haluan olla managerisi.
Minun piti siis heittää paras otto pois…
Et voi ostaa sitä, mitä voin tarjota. Olen kärsinyt ja kokenut.
Niin minäkin.
Päätin korvata sen jollain vieläkin epävakaammalla:
isäsuhteellani.
Tarvitsin apuasi kymmenen vuotta sitten. Silloin et auttanut minua.
Et välittänyt. -Jos halusit apua…
Jos halusit apua, mikset pyytänyt? Mikset vain pyytänyt sitä?
Pyysin, mutta et kuunnellut.
Sen piti alun perin olla vain yksi lause.
Mutta sitten päätin, että minun olisi puhuttava itsestäni.
Minusta.
Asetin itseni Rockyn kehoon. Olin täyttämässä 30, joten sanoin:
"Tuletko tarjoamaan tätä nyt? Paras aikani on jo ohi.
Menen sinne, saan tilaisuuden ja epäonnistun täysin."
Rocky kuvitteli, ettei hän onnistuisi.
"Miksi et ollut täällä, kun tarvitsin sinua?"
Päätin ilmaista oman turhautumiseni.
Ajattelin, että miljoonat ihmiset -
samastuisivat turhautumiseeni, koska kokivat tulleensa sivuutetuiksi.
Näin saan nyrkistä! Haluatko tulla kehän reunalle katsomaan?
Niinkö? Haluatko auttaa minua? Haluatko nähdä, kun minä…
Rocky ei voinut sanoa sitä suoraan päin miehen naamaa.
Se olisi ollut epäkunnioittavaa. En halunnut luoda vuoropuhelua.
Katsojat kuvittelevat, ettei tätä vanhaa miestä enää nähdä.
Ja sitten pum.
Ovi aukeaa, Bill Contin musiikki alkaa soida -
ja toivo elää.
Sitä haluavat he kaikki, joilta on viety mahdollisuus johonkin.
"Tulehan. Tule takaisin."
Jestas. Tässä teatterissa pidettiin Rockyn ensi-ilta.
Sama teatteri, jossa olin töissä.
Vincent Canbyn antama ensimmäinen arvio oli surkea,
joten en tiennyt, mitä odottaa.
Näytimme Rockyn viisi päivää ennen julkaisua.
Se oli päivänäytäntö.
Istuin Slyn kanssa, ja yhtäkkiä hän sanoi: "Saakeli".
Kolme neljäsosaa yleisöstä oli poissa 20 minuutin kuluttua alusta.
Studion pomot menivät…
Valuin syvemmälle tuoliin. "Voi paska."
Sly oli pää painoksissa. Hän odotti elokuvasta menestystä.
Kun elokuva tuli teattereihin, itseluottamukseni ei ollut huipussaan.
Täällä pidettiin Rockyn ensi-ilta.
Seisoin kadun toisella puolella trenssitakissa.
Veljeni sanoi:
"Tämä voi olla elämäsi paras tai huonoin päivä."
Sanoin, että näin on.
"Jos elokuva ei menesty, en saa toista mahdollisuutta."
Kun yleisö oli sisällä, menin katsomon taakse seisomaan.
Kaikki näytti maalaukselta.
Kukaan ei liikkunut. Yleisö kuunteli joka sanaa.
He olivat nauliutuneita elokuvaan.
Kun Rocky pudotti Apollon mattoon,
yleisö nousi seisomaan.
Tuottajat seurasivat tilannetta ihmeissään.
Yleisö osallistui elokuvaan kuin urheilutapahtumaan.
Hämärsimme niiden välisen linjan.
Salin hurraa-huudot kuuluivat kadulle teatterin ulkopuolella.
Oletimme, että hän ei pärjäisi lainkaan Creedille.
Kun Rocky lyö Creedin mattoon ekassa erässä…
Sellaista intoa ei oltu nähty ennen.
Kukaan ei muista, että Rocky hävisi.
Elokuva tehtiin tavalla, että hänen tuntee voittaneen.
Se oli yksi niistä upeista hetkistä, kun yleisö reagoi elokuvan tapahtumiin.
Elokuva avasi listojen ykkösenä. Kaikki puhuivat siitä.
"Elokuvassa on sydäntä. Se on tunteellinen. Aloin itkemään.
Se inspiroi minua."
Rockyn satumainen tarina sai yleisön syttymään.
Tapahtui jotain maagista.
Viimeinen kuva siitä, kun häntä ei tunnettu.
Sitten en enää koskaan ollut yksin.
Tässä tulee itse Rocky, Sylvester Stallone!
Se hetki kirjaimellisesti muutti elämäni. Ikuisuudeksi.
Ja voittaja on…
Rocky.
Rockyn tähti, Sylvester "Sly" Stallone.
Tervetuloa, Sylvester Stallone.
Häntä ylistettiin näyttelijänä ja kirjoittajana.
Häntä kutsuttiin visionääriksi. Sly tuli alalle ryminällä.
Siitä eteenpäin hän ei voinut tehdä mitään väärää.
Minua joskus mietityttää, oliko se kaikki tämän arvoista.
Joskus mieleni on synkkä ja mietin, että ehkä petän itseäni.
Sitten minun tarvitsee vain katsoa peiliin.
Olen tavallaan Rockyn ruumiillistuma. Minulle kävi samoin kuin hänelle.
Viikon sisällä minusta lupailtiin asioita, joita en mitenkään voisi täyttää.
Minusta sanottiin myös asioita,
jotka olivat hieman raivostuttavia.
Kuulin ensimmäisen kerran Rockysta radiomainoksesta.
"Toisinaan ilmaantuu uusi näyttelijä,
josta tulee yksi alan puhutuimmista sensaatioista.
Sellainen oli Marlon Brando.
Sellaisia olivat Al Pacino ja Robert De Niro.
Tänä vuonna näyttelijä, josta kaikki puhuvat,
on Sylvester Stallone." Mietin, kuka helvetti hän on.
Sitten näin tv-mainoksen.
"Onko Stanley Lords of Flatbushista Sylvester Stallone?
Hänkö on paras näyttelijä De Niron ja Brandon jälkeen?"
Oli melko röyhkeää olettaa, että saisit pääroolin,
koska olit aiemmin tehnyt vain pieniä osia.
Kilttiä sanoa, että edes pieniä.
Ajattelin, että jos tämä johtaisi romahdukseeni,
halusin ainakin tietää, että yritin.
Se olisi ollut ainakin hyvä kotielokuva. Vanhempani nauttisivat siitä.
Rocky tuli teattereihin. Pari kuukautta myöhemmin Slyn isä soitti minulle.
"John, voinko tulla tapaamaan sinua? Minulla on käsikirjoitus. Oikea Rocky."
Ihmettelin, mitä hän tarkoitti. "Kirjoitin oikean Rockyn."
Hän kirjoitti nyrkkeilyelokuvan. "Annoitko sen Slylle?"
"En, lue sinä se. Ehkä voit tuottaa sen." Ravistin päätäni.
"Mikset näytä sitä Slylle? Tämä aihekin taitaa olla jo käsitelty."
Isä kilpaili yhä Slyn kanssa.
Hän kertoi Sonny-käsikirjoituksesta.
Sly kysyi, mistä se kertoo. "Rockyn pojasta."
Sly sanoi, ettei niin voi tehdä. "Rocky on luomukseni."
Isä taisi olla kateellinen. Ihmettelin, miksi.
"Sly raatoi tämän eteen. Et auttanut häntä."
Menestys voi todella tuhota perheen.
Minun urani peruttiin yhdessä yössä, kun Rocky tuli teattereihin.
Yhtäkkiä minusta tuli Rockyn veli.
Se oli vaikeaa hänelle. Veljeni on todella luova,
ja menestykseni oli hänelle traumaattista.
Kukaan ei odottanut hänestä amerikkalaista ikonia.
Saavuttaessaan unelmansa tajuaa usein, ettei se ollutkaan, mitä kuvitteli.
"Unelmani ei ollut… Se ei olekaan sellainen kuin luulin."
Unelman mukana tulee eräänlainen myrskyrintama.
Elämä on jatkuvaa taistelua, koska olo on pettynyt.
Ajattelee, että saakeli. "Luulin, että huipulla paistaa vain aurinko."
Ei se mene niin. Ilma on ohuempaa. Siellä on vaarallista.
Huipulla on vähän ihmisiä. Siellä on yksinäistä.
Joskus huipulla oleminen ei ole niin hienoa kuin luvataan.
Kun Stallone tuli kuuluisaksi Rockysta,
hän ei osannut odottaa julkisuuteen liittyviä haittoja.
DINAH! K.O.V.A:N ENSI-ILLASSA
Tämä on Dinah! -show Hollywoodista.
Sly ei odottanut, että ihmiset haluaisivat hänen tekevän saman yhä uudelleen.
Tervetuloa juhliin itse Rockyn, Sylvester Stallonen, kanssa.
Tämä on toinen elokuvasi.
Koko maailma odottaa, kuinka Sylvester Stallonen käy.
Aivan. -Olitko vain tähdenlento?
ROCKY MITÄ SEURAAVAKSI?
Rockyn jälkeen minusta luotiin kuva, joka oli ehkä todellisuutta mahtavampi.
Kykyjäni alettiin heti kyseenalaistaa. Kävin läpi monia käsikirjoituksia.
Mikään ei kiinnostanut. Sitten näin K.O.V.A:n.
Se oli todella erilainen kuin Rocky.
Elokuva käsittelee työväenliikettä -
ja voimakasta kuljetusalan liittoa. Se on uskomaton seikkailu.
Rockyn jälkeen Stallone yritti keksiä,
kuinka hän sekä toistaisi itsensä että näyttäisi eri puolen itsestään.
Stallone oli silloin valtava tähti.
NORMAN JEWISONIN ÄÄNI
Ensin hän halusi kirjoittaa koko elokuvan uudelleen.
Stallone joutui ongelmiin kuvauksissa,
sillä hän ymmärsi, mikä toimi elokuvissa,
ja se oli usein ristiriidassa studioiden palkkaamien ihmisten kanssa.
Slyn kanssa oli ongelma.
JOE ESZTERHASIN ÄÄNI
Hän ei halunnut kuolla elokuvan lopussa.
Minusta se oli väärin.
Hän tappoi sankarin ja antoi pahan voittaa.
Ei sellainen toimi.
Niin ehkä käy todellisuudessa. Kun ihmiset maksavat lipusta,
he haluavat nähdä, että oikeudenmukaisuus voittaa.
Sly mainosti K.O.V.A:a haastattelussa. Hän paasasi, ettei voisi koskaan flopata,
ettei sitä koskaan tapahtuisi. Epäonnistuminen olisi täysin mahdotonta.
Puutteista huolimatta pidin K.O.V.A:sta. Kriitikot eivät olleet samaa mieltä.
Se oli henkilökohtainen loukkaus Sylvesterille.
R.O.S.K.A.A.
Otan arvostelun henkilökohtaisesti.
Annoin kaikkeni elokuvalle. Tein kovasti töitä.
Sitten jotkut miehet mustamaalaavat minut 500 sanalla.
Tapaan arvostelijat mielelläni heidän valitsemallaan kujalla.
Rockyn menestys ja K.O.V.A:n virheet -
innoittivat Sylvester Stallonen tekemään oman elokuvansa.
Hän kirjoitti, ohjasi ja näytteli siinä.
Paradise Alley oli tavallaan Rockyn isä.
Kirjoitin sen vuonna 1972, eikä kukaan halunnut tuottaa sitä.
Se oli vähän liian outo. Siksi kirjoitin Rockyn.
Sitten halusin tehdä Paradise Alleyn, joka sekin käsitteli nyrkkeilyä.
En halunnut siitä yhtä vakavaa kuin Rockysta.
Siitä tuli kuin karnevaalia. Sade, värit ja hahmot…
Vähän enemmän sellaista, mitä nähdään painissa.
Olin nuori mies, joka yritti tehdä jotain fiksua ja viihdyttävää.
En tutkinut asiaa, joten en tajunnut,
kuinka pienet markkinat sellaisella elokuvalla on.
Elokuva ei ollut laaja-alainen. Se oli vähän outo.
Se sijoittui vuoteen 1946, musiikki oli outoa.
Loin asetelman katastrofia varten, ja sellainen iski.
Sly yllättyi, ettei K.O.V.A. menestynyt.
Hän yllättyi, että Rockya ylistäneet kriitikot murskasivat Paradise Alleyn.
Hän ei kestänyt sitä.
Sly alkoi hermostua ja haastoi kriitikkoja tappeluihin.
Joinain aamuina herään ja totean, että osaan hommani.
Toisina taas en. Minulla on huono fiilis. En usko itseeni. Olen ymmälläni.
Aivan kuin olisin menossa tappeluun epäröiden.
Olen oppinut, että se tunne menee ohi. On vain sinniteltävä.
Ei pidä ahdistua. Pelon on annettava… Se kaikki kuuluu asiaan.
Juuri se tekee elämästä mielenkiintoista. Se pelottaa.
Rocky Balboan menestystarina -
muistuttaa huomattavasti Sylvester Stallonen omaa elämää.
Tällä hetkellä Stallone viimeistelee Rockyn uusintaottelua,
jonka hän kirjoittaa, ohjaa ja tähdittää.
Hän ei vaikuta huolestuneelta jatko-osien vaaroista.
Kuten yleensä, Stallone on täysin itsevarma.
John Avildsen halusi muuttaa Rockya.
Rocky menisi Playboy-kartanoon, joisi ja käyttäisi huumeita.
Olisimme näyttäneet menestyksen varjopuolet.
Mutta Rocky ei ole sellainen.
Hän vain jatkaa eteenpäin ja ottaa kaikki mukaan menestykseensä.
Hän on ihanteellinen ihminen.
Avildsen ei pitänyt käsikirjoituksesta, joten ohjasin jatko-osan itse.
Enpä tiedä. -Annatko lausunnon, Rocky?
En tiedä. Olen sanaton.
Perääntykää!
Rockyn kaksi ensimmäistä osaa ovat voimakkaita,
koska Stallone kertoo niissä oman tarinansa.
Hän kanavoi elämäntarinansa sekä Rockyyn että Apollo Creediin.
Apollo Creed marssii talossaan ja lukee vihapostia vaimolleen.
Se on kuin Stallone kartanossaan lukemassa Kaelin arvostelua Paradise Alleystä.
Hän käsittelee elokuvassa koko julkkiksena olon konseptia.
Tarina on tavallaan parempi kuin ensimmäinen,
koska siinä käsitellään tutumpia aiheita.
Rocky oli yksinäinen susi. Nyt hänellä on erilainen vastuu.
Hänellä on samat vastuut ja ongelmat kuin katsojalla,
joka on naimisissa tai suunnittelee naimisiinmenoa.
Kukaan ei pidä Rockyja koko perheen elokuvina,
mutta niiden ytimessä on Rockyn ja Adrianin välinen suhde.
Hän tasapainottelee suhteen ja perheen perustamisen -
sekä työnsä välillä.
Milloin tulit kotiin? Luulin, että olit töissä.
En käy enää töissä. Sain tänään potkut.
Mitä tapahtui?
Tulisiko kohtalostaan luopua tehdyn "lupauksen" takia?
Mitä aiot tehdä?
En tiedä. Ajattelin alkaa nyrkkeillä.
Voit olla mitä vain. Ei sinun tarvitse nyrkkeillä.
No, olen nyrkkeilijä. En kovin hyvä, mutta sitä minä teen.
Rocky, lupasit lopettaa taistelemisen.
Rocky on elämänsä pohjamudissa. Hän on kamalassa kellarissa.
Hän seisoo valossa. Jokin viehättää tyypeissä,
jotka pidättäytyvät kohtalostaan vääristä syistä.
Rocky sanoo: "Annan minun olla mies. En mitenkään voi lopettaa sitä."
Hän rakastaa Adriania mutta tietää, ettei tämä rakastaisi miestä,
joka Rockysta tulee, jos hän ei edes yritä.
Rockyn uusintaottelu oli hitti.
Se tuotti kaksi kertaa ensimmäistä elokuvaa enemmän.
Koko maailma sekosi siitä. Slyn ympärillä kävi kova kuhina.
Sly kiipesi showbisneksen portaita hyvin nopeasti huipulle.
Vain harva näyttelijä on tarpeeksi kurinalainen tuottamiseen ja ohjaamiseen.
Elokuvaa on mietittävä joka ikinen hetki viikon jokaisena päivänä.
Osaan tehdä elokuvia ja pidän siitä.
Mutta sen hinta on korkea.
Kun antaa kaikkensa elokuvantekijänä,
näyttelee, kirjoittaa, ohjaa ja tuottaa, muulle ei jää aikaa.
Perheelle jää vain palasia. Energiaa ei enää riitä heille.
Elokuvasta tulee todellisuus. Kaikki muu on lähes epätodellista.
Se on kamala pulma.
Nuorena halusin täyttää taloni taiteella ja lapsilla.
Talo oli täynnä.
Nyt lapset ovat lähteneet, ja minulle jäi tämä iso ontto…
Se ei vain enää inspiroi minua.
En muuta, koska haluan toisen kauniin näköalan.
Aina, kun rikkoo rutiinit, joihon on tottunut,
käynnistää koko elämisen prosessin uudelleen.
Jatko-osaa on vaikea tehdä. Jokainen uusi osa on vaikeampi.
Se on aina uuvuttavaa. Ihmiset hengittävät niskaan.
Sitten teosta kritisoidaan. Se panee miettimään,
onko saatava nautinto todella kaiken tuskan arvoinen.
Uudet elokuvat ovat vaikeampia tehdä,
koska ei ole enää nälkäisen taiteilijan raikkautta.
Aloin pelätä ennen Rocky III:ta.
"Ehkä en ole sellainen kuin olin. Ehkä se oli tuuria."
Intohimo oli poissa.
Elokuvasta saa hyvät rahat. Suosiotaan alkaa varjella.
Agentti kertoo, mitä kannattaa tehdä ja milloin.
"Se on turvallista."
Jonkin ajan kuluttua tajuaa,
ettei tee mitään hyvää koska kuuntelee muita.
Herää ja luulee olevansa voittaja, muttei ole sitä.
Rocky III kertoo siitä.
Meillä on autoja ja rahaa. Meillä on kaikkea, paitsi totuus.
Mikä totuus on?
Minua pelottaa. Onko selvä?
Sitäkö haluat? Haluatko murtaa minut? Pelkään!
Mitä?
Taistelija ei koskaan sano, että hän pelkää. "Olen pelkuri."
Sitten Adrian vastaa siihen. "Minäkin pelkään. Ei se haittaa."
Sekin voi olla rohkeutta. Ehkä on rohkeaa olla tekemättä asioita,
joita manageri ja ihmiset ympärillä käskevät tehdä.
Ehkä rohkeus on asia erikseen. Entä loppuun asti taisteleminen?
Sanoin: "Sly, ala kuunnella itseäsi. Luota vaistoihisi."
Tahdoin päättää asioista. Halusin käyttää Mr. T:tä,
halusin Survivorin "Eye of the Tigerin" ja Hulk Hoganin.
Kaikkea sitä kutsuttiin naurettavaksi. Sanoin, että tiesin sen.
"Mutta se on teatraalista. Se on mielenkiintoista, erilaista."
Olen henkilö, joka jauhaa asioita päässään.
Yritän vain ylittää itseni, päästä yli epävarmuuksistani.
Siksi en enää välitä epäonnistumisesta.
Tiedän, että kävi miten kävi, vaikka en menestyisikään,
tekee hyvää koetella rajojani.
90 % matkasta on myrskyä, mutta se on läpäistävä palkinnon saadakseen.
Palkintoa ei ehkä saavuta,
mutta kaikki on parempaa kuin tekemättömyys.
Sly haluaa jatkuvasti vain luoda. Hän ei koskaan pysähdy.
Sly ei tahdo katua sitä, että jätti jotain tekemättä.
"Kunpa vain olisin tehnyt sen."
Sly tiesi aina, mihin tähtäsi. Ei se ollut vahinko.
Oli vahinko, että hänestä tuli toimintasankari.
Alkuperäinen Rambo oli murhanhimoinen sekopää.
Rambo oli Vietnamin sodan uhri. Hän palasi rintamalta särkyneenä.
Hän ei voisi mitenkään ansaita tietänsä takaisin Amerikan suosioon.
Lähdin mukaan elokuvaan vain,
jos sain uusia käsikirjoituksen. "Teen hänestä äärimmäisen hahmon."
Lisäsin Ramboon villiä raivoa, joka järkyttää jopa minua.
Hän on naama irvessä täynnä raivoa.
Ymmärrän helposti, mistä sain idean sitä varten.
Isäni oli tosielämän Rambo.
Mitään ei koskaan ratkaistu puhumalla. Kaikesta uhattiin lyömisellä.
Sen näki haarukasta. Jos hän söi näin…
Tiesi, että kohta soi.
Hänen kanssaan ei pelleilty.
Tuo katse… Se oli geneettistä.
Näin tässä tilaisuuden tehdä ensimmäisen puhtaan toimintaelokuvan.
Elokuva on täysin kineettinen.
Siinä on niin paljon liikettä, ettei päähenkilö voi puhua paljoa.
Trautmanin ja muiden on hoidettava se. -Rambo todella kiehtoo katsojaa.
Hän on yksinäinen hahmo, joka kokee olevansa hylätty.
Rambon käytös tulee syvältä sisimmästä, paljon syvemmällä kuin miltä näyttää.
Hänen vuoropuhelunsa on nokkelaa ja rytmikästä.
Mutta se vaikuttaa jossain määrin myös improvisoidulta.
Slylla on ainutlaatuinen kirjoittamisen lahja.
Repliikit ovat yksinkertaisia ja totuudenmukaisia.
Sanojen taustalla on tarkoitus.
Aloin lukea veteraaneista. Luin heidän kirjoituksiaan,
luin eri tilanteista ja heidän traumoistaan.
Päätin ottaa pari pientä osaa -
parinkymmenen miehen tarinoista ja sekoittaa ne…
Rambo ei ollut puhunut vuosiin, joten puhe ei voinut olla sulavaa.
Häneltä tulee vain tokaisuja.
Kuulin tarinan pojasta,
joka kiillotti kenkiä Saigonissa. Hänellä oli kiillotuskamat laatikossa.
"Haluatteko kiillotusta?" Kieltäydyin. Poika jatkoi tarjoamista.
Joey suostui kiillotukseen. Menin hakemaan pari olutta.
Laatikossa oli pommi.
"Menin hakemaan pari olutta. Laatikossa oli pommi. Poika avasi sen.
Se räjäytti Joeyn ruumiin kappaleiksi. Hän ihmetteli, mihin jalat katosivat."
Kamuni! Olin aivan sen peitossa.
Veren sun muun! Pitelin kamuani koossa, ja hänen sisuksensa valuivat ulos.
Eikä kukaan auttanut!
Kukaan ei auttanut. Hän sanoi haluavansa kotiin…
"Missä helvetissä jalkani ovat?" Tuota ei voi keksiä.
Tuollaista tekstiä ei voi keksiä.
Minulla kesti jonkin aikaa todella sisäistää heidän tarinansa -
ja muodostaa niistä tämä hullu monologi,
jota ei ollut käsikirjoituksessa.
Olen lukenut David Morrellin kirjan. Sen koko ajatuksena on,
että sodan jälkeen näiden tappokoneiden -
ei ole helppoa lopettaa toimintaansa.
Koko konsepti heitetään mäkeen Taistelijassa.
Murhaamisen sijaan Rambo vain haavoittaa jengiä. Se oli Stallonen idea.
Alkuperäisen käsikirjoituksen lopussa -
eversti Trautman ampuu minut ja kuolen hidastettuna.
Sanoin ohjaajalle, ettei se toiminut.
En halunnut Vietnamin sodan veteraanien näkevän elokuvaa -
ja miettivän Rambon kuoleman jälkeen, ettei heillä ole toivoa.
Häivyin paikalta.
Minulle huudettiin, että jos en palaa, rikon tehtyä sopimusta.
SHERIFFI
Elokuva näytettiin Las Vegasissa.
Se sai niin huonot arviot, että loppu vaihdettiin nykyiseen.
Niinä aikoina 20 000 veteraania teki itsemurhan joka kuukausi.
Sanoin, etten halunnut osallisuutta siihen.
80-luvun puolivälissä aloin esittää Ramboa.
Tämä hahmo sai aikaan jotain.
Ensimmäisenä mieleen tulee fyysisyys.
Stallonesta tuli täydellinen 80-luvun tähti,
koska kaikki oli silloin yliampuvaa.
Hänen kehonsa, ja sen aiheuttama kaaos ja tuho…
Ihmiset halusivat nähdä, kun Rambo laittaa itsensä äärirajoille.
Silloinkin, kun hän oli lähes parodia itsestään,
ihmiset olivat hulluna tarinaan, koska hän oli superversio itsestään.
Arnold Schwarzenegger oli hänen ainoa kilpailijansa.
Rambon kanssa Sly astui reviirilleni.
Yhtäkkiä Sly oli timmi ja hänen kehostaan kohistiin.
Se tietysti loi kilpailun välillemme. Olimme kuin pikkulapset.
Kummalla on isompi veitsi?
Kummalla on suurempi ase, jota käyttää yhdellä kädellä ja…
Sellaista.
Kumpi on lihaksikkaampi? Kummalla on matalampi rasvaprosentti?
Taistelimme typeristä asioista. Nyt nauramme koko asialle.
Huomasimme lihaksikkuuden vaikutuksen.
Sen avulla lippuja myytiin tuplasti enemmän.
Se antoi toimintaelokuville aivan uuden sysäyksen.
Halusin tehdä toimintaelokuvista tuottoisia,
ja että ne myisivät ympäri maailmaa. Onnistuin siinä.
Sylvester Stallonessa on jotain vastustamatonta.
Altavastaajasta mestariksi…
…nosti Stallonen maailmanlaajuiseen maineeseen ja teki hänestä rikkaan.
Stallone tietää saavuttaneensa kaiken, koska hän tunnistaa hitin ainekset.
Olin aina Slyn perässä. Aina kolme askelta jäljessä.
Hänen elokuvansa myivät enemmän. Vuotta myöhemmin olin samalla tasolla.
Silloin hän teki jo enemmän voittoa. Niin se meni.
Hän vain jatkoi nousuaan. Sly ei voinut enää lopettaa.
Sly ei ollut vain näyttelijä tai ohjaaja, hän oli Hollywoodin voimavara.
Fanisi kiistelevät alati Rocky ja Rambon välillä.
Turhauttaako se sinua näyttelijänä? -Se on kaksiteräinen miekka.
Toisinaan turhaudun.
Mutta minulla silti on kaksikin todella tunnettua -
ja pidettyä hahmoa… Olen saavuttanut jotain suurta.
Se on epätavallista.
Olen aina uskonut jatko-osiin,
koska tarinaa ei yleensä voi kertoa kahdessa tunnissa.
Miksei jatkaisi tarinaa, jos yleisö haluaa?
Jatko-osia ei pitäisi vähätellä,
koska on kymmenen kertaa vaikeampaa keksiä jotain,
joka pitää saman kiinnostuksen, rytmin ja taian yllä.
Rocky III:ssa ja Rocky IV:ssä -
hahmon tarina erkanee Sylvester Stallonen elämästä.
Rocky on kuin sarjakuvahahmo.
Hän jopa taistelee sarjakuvaroistoja vastaan,
jotka ovat suoraan kuin Marvel Comicsin sivuilta.
Elokuvan panosten järjettömyys saa katsojan valtaansa.
Se antaa yleisölle ultimaattisen Stallone-elämyksen -
Rocky-brändin sisällä.
Sly nyrkkeili, ohjasi, kirjoitti… Hän teki kaikkea.
Se on todella vaikeaa fyysisessä elokuvassa.
Dolph Lundgren nuiji minut täysin.
Illalla sydämeni alkoi turvota.
Niin tapahtuu, kun sydän osuu rintalastaan.
Sitten verenpaineeni nousi 260:een.
Kuviteltiin, että pääsisin pian enkeleiden pakeille.
Yhtäkkiä olin tehohoidossa nunnien ympäröimänä.
Ajattelin, että se oli loppuni. Jouduin sairaalaan yhdeksäksi päiväksi.
Kerroin siitä Rocky IV:ssä.
Kun on nujerrettu ja rukoilee, että joku antaisi viimeisen iskun,
ettei enää kärsisi,
ja pieni ääni sisällä sanoo: "Jaksa vielä yksi erä."
Pusken itseäni. Minulle on tehty viisi selkäleikkausta.
Ensimmäisen leikkauksen jälkeen pitäisi osata lopettaa.
Niitä tehdään kaiketi lisää, koska tiedän…
Lupaan olla puskematta itseäni, mutten osaa lopettaa. En tiedä, miksi.
Maailmani on aina ollut myrskyisä.
Se on ollut fyysinen maailma. Sitä voisi kai kutsua väkivallaksi.
Isä oli armeijassa, ratsuväessä.
Hän oli toisen maailmansodan aikaan ratsuväessä Meksikon rajalla.
Hän oppi pelaamaan pooloa.
Minäkin opin ratsastamaan ja pelasin pooloa jonkin aikaa.
Se on hieno laji.
Slysta tuli loistava poolon pelaaja.
Sly olisi hyvinkin voinut menestyä, jos isä ei olisi pelotellut häntä.
Siksi hän lopetti polon.
Aloin pelata taas nelikymppisenä.
Halusin tehdä sen kunnolla. "Järjestän kaiken, isä."
Kokosin isääni varten superjoukkueen. Sitten pelasin häntä vastaan -
Wellingtonissa maailman parhaalla kentällä.
Sly Stallone esittelee ratsastus- ja mailankäsittelytaitojaan -
ja tekee vaikutusta pooloeliittiin.
Olin kentällä ja pelasin hyvin. Ratsastimme isän kanssa rinta rinnan.
Aioin lyödä hevosen vasemmalta puolelta.
Isä iski minua mailalla selkään.
Hän löi niin kovaa,
että putosin. Entertainment Tonight oli paikalla.
Hevonen käveli pois. Ihme, ettei se tappanut minua.
Näin videolta, kun nousin ylös tuskissani.
Ja isä vain ratsasti pois.
Tämä on ollut ehkä elämäni jännittävin päivä.
Pääsimme vihdoin pelaamaan tasokkaan poolo-ottelun.
Huomasittehan, että ensimmäinen ja ainoa likainen temppu -
tuli isältä pojalle.
Se oli siinä.
En ole pelannut pooloa sen jälkeen. Myin kaiken.
Myin jokaisen hevosen, maatilan, rekan. Se oli loppu poololleni.
Syntyessä olemme kuin pehmeää savea.
Sitten raskaskätinen kuvanveistäjä alkaa painella meihin kuoppia.
Kuopat jäävät muottiimme. Ne ovat osa meitä.
Niitä vääristymiä ei voi korjata, ja ne kehittävät persoonallisuuden.
Moni ei pääse niistä yli. Se vaatii paljon töitä.
Rocky V:ssä Sly halusi varmistaa,
ettei hän koskaan unohtaisi, kuka hän on ja mistä hän on tullut.
Sly halusi palata juurilleen muttei onnistunut toivomallaan tavalla.
Rocky V:tä tehdessä mietin,
että jos Rocky menettäisi kaiken, voisiko hän aloittaa kaiken alusta?
Ei ilman jonkun apua. Rocky tajuaa uransa olevan ohi.
Siksi Tommysta tulee perhettäkin tärkeämpi,
koska hän tuo Rockylle taas kunniaa. Aihe oli lähes liiankin henkilökohtainen.
Sly pani poikansa Sagen elokuvaan. Hän kirjoitti pojalle roolin.
Sly halusi antaa pojalle tilaisuuden, joka hänen itsensä oli vaikea saada.
Miksi kirjoitit kohtauksen poikasi kanssa?
Poikasi sanoo, että olet nyrkkeillessä unohtanut hänet.
Heijastaako se omaa kokemustasi?
Valitettavasti kyllä.
Sanoit, että olisin ykkönen. Se oli vale! Valehtelit minulle ja äidille!
En valehdellut. Tommy tarvitsi apuani.
Niin minäkin.
Loin elokuviin usein tilanteita,
jotka toivoin tehneeni tosielämässä, mutta joihin en ollut pystynyt.
Siksi loin tilanteet teatraalisin keinoin, sen taikuuden avulla.
Jos haluat jättää jotain tulevaisuuteen, jätä se pojallesi.
Adrianin puhe, kun poikani lähtee ja olen hermoromahduksen partaalla…
"En halunnut tätä. En halua, että palaamme alkuun."
Hän nuhtelee minua kunnolla.
"Pelasta poikasi."
Paljon siitä on totta.
Valitettavan usein sitä panee muut asiat perheen edelle,
ja sen seuraukset ovat radikaaleja ja tuhoisia.
Yritän aina muistuttaa muita siitä,
että kaikki suuruus, ylistys ja kansainvälinen tunnustus -
ei merkitse mitään, kun ei saa unta öisin,
kun vieressä ei ole ketään, kun ei ole perhettä.
Rocky V oli ehkä liian henkilökohtainen.
Yleisö ei lainkaan pitänyt siitä.
Tähtien elämäkertojen toista osaa ei kannata katsoa. Se seuraa kaavaa.
"Tässä hän on uransa huipulla. Hän on saavuttanut haluamansa." Ja sitten…
"Pysykää kanavalla. Luvassa on romahdus."
Sly!
Jos olisin tiennyt, että teen 25 elokuvaa elämäni aikana,
olisin valinnut toisin.
Nyt teet yhtäkkiä farssin. Se on täyskäännös urallasi.
Farssi on kuollut taiteen muoto.
Farssi ei ole komedia. Se on vähän… Se on todella nopeatempoista.
Kun lähtee mukavuusalueeltaan ja tekee farssin,
todella kaivaa verta nenästään. Tiedätkö, mitä tarkoitan?
Jos on nälkä menestyä, yrittää aina laajentaa osaamistaan.
Oli luonnollista, että Sly halusi siirtyä komedioihin.
Mikä elokuvista vei sinut kauemmas… -Itsestänikö?
Tätä ei tarvitse miettiä. Tuo.
Seis! Tai mamma ampuu.
Käsikirjoitusta tarjottiin Slyn agentille ja agentilleni.
Kun luin käsikirjoituksen, en uskonut sopivani siihen,
mutta en heti kieltäytynyt siitä.
Agenttini soitti heti studiolle, että halusin roolin.
Sly meni siitä niin sekaisin,
että lopulta teki elokuvan. Loppu on historiaa.
Hän teki elokuvia, joissa ei ollut hänelle järkeä -
tai joissa ei näyttänyt olevan hänelle järkeä.
Hän on toki täysin oma itsensä kyseisissä elokuvissa.
Ympäristö ei vain vaikuttanut oikealta.
En voi muuttaa itseäni. Yritin sitä.
Komedioiden tekeminen, vaikka se oli seikkailu, oli turhaa työtä.
Olisin voinut käyttää ajan paremmin. Yleisö pettyi minuun.
"Mikset tee sitä, mihin sinut on luotu?" He halusivat, että palaan juurilleni.
Minua alettiin pitää lyhytsanaisena.
Tein vähän suullisesti ja paljon fyysisesti.
Sellaisena minut tunnettiin.
Hän oli kömpelö toimintahahmo, joka ei juurikaan puhunut.
Hän oli pääosissa toimintaelokuvissa. Yksi tapahtui vankilassa, toinen junassa.
Tulin pisteeseen, jossa huomasin kaiken olevan vain toimintaa.
"Mitä sinä teet?"
Hahmoista katosi syvyys. Ne olivat vain miehisiä päärooleja.
Cop Land päätti sen.
En enää nauttinut näyttelemisestä. Haasteet olivat vain fyysisiä -
eivätkä liittyneet mitenkään itse hahmoon,
jolle yleensä antaa persoonan omalla näyttelemisellään.
Minun oli pidettävä tauko ja palattava tekemään sitä, mistä nautin.
Halusin olla vuorovaikutuksessa näyttelijöiden kanssa.
Miramax kertoi minulle Cop Landistä.
"Tästä tulee vaikeaa. Sinun on luovuttava täysin kaikesta,
mitä olet tehnyt viimeisen kymmenen vuoden ajan."
Minun piti lihottaa 15 kiloa.
Minun tuli olla tottelevainen, nöyrä ja ujo.
Minun piti kääntää itseni nurinpäin.
Näytin kirjaimellisesti, mitä minulla on sisälläni.
Toivotko, että sinut nyt otetaan vakavammin näyttelijänä?
Olisi hienoa tietää, että suurten näyttelijöiden joukossakin -
pidin pintani.
Moe, anteeksi. Hän marssi sisään. -Anteeksi, että ryntään näin…
Tein kohtauksen De Niron kanssa. Olin odottanut sitä 20 vuotta.
Kaikki sanoivat, että siitä tulisi verilöyly.
Mitä tämä on? Tulit luokseni…
Sanoin vuorosanani, eikä Bobby antanut minulle kaikkeaan.
Halusin hänen todella ojentavan hahmoani.
Hänen olisi löylytettävä minua mahdollisimman kovaa,
jotta tietäisin, että esitin hahmoani kunnolla.
Halusin lähteä huoneesta kappaleina.
Päätin improvisoida. Yritin päästä hänen ihonsa alle.
Oli viimeisen vuorosanan aika. "En voi enää auttaa sinua."
Bobby ajatteli, että kohtaus oli purkissa.
Minä jatkoin: "Hetkinen. Sanoit, että jos tarvitsen apua, olet täällä.
Voisin tulla tänne…"
Bobby sanoi, että kaikki oli ohi.
"Kaikki ei ole ohi. Tein, mitä halusit. Tein juuri niin kuin pyysit.
Nytkö sillä ei ole enää väliä? Anna minulle tilaisuus! Kuuntele!"
Bobby sanoi: "Senkin kuuro paska!"
Kuuntele, senkin kuuro paska! Annoin mahdollisuuden aiemmin.
Sait mahdollisuuden olla poliisi ja mokasit sen!
Helvetin hienoa! Kiitos, Bobby.
Mutta sitä ei ymmärretty.
Hän hallitsee elokuvaa hahmonsa fyysisyyden avulla.
Kaikilla muilla on suuria vuorosanoja.
Kaikki on kiinni Stallonen hahmon hetkellisistä pienistä eleistä.
Stallonen hillityssä olemuksessa on jotain erityistä.
Hän esittää jotain syvällä sisimmässään.
Kunpa James Mangold olisi uskonut enemmän Stalloneen,
koska hahmo on surullinen syystä. Minusta elokuva pettää hänet.
Hän ei saanut ansaitsemaansa kunniaa elokuvasta.
Se turhautti häntä.
Olin pettynyt itseeni.
"Ehkä tämä on luonnollinen siirtymä kohti urani loppua."
Ehkä se kuului matkaani. Tiedätkö? Kaikki eivät voi olla ikuisesti huipulla.
Silloin tajusin, että on tärkeää keskittyä omaan osaamiseensa -
ja tulla tyylinsä asiantuntijaksi. Kuin taiteilija.
Jokaisella on tyylinsä. Esimerkiksi Rothkolla.
Kukaan ei tee Rothkoa paremmin kuin hän itse.
Ihmiset sanovat voivansa olla mitä vain. Ei se ole niin.
Kaikilla on tiettyjä heikkouksia ja vahvuuksia. Keskity vahvuuksiin.
Ei minun näköisenäni esitetä Shakespearea.
Slylla on nämä kaksi hahmoa, joihin hän voi aina palata -
tunteakseen olevansa ihailtu ja arvostettu.
Stallone saa sen takaisin aina, kun esittää Rockya ja Ramboa.
Nämä hahmot ovat aina hänen tukenaan. Se on paikka, johon hän voi aina palata.
Rocky Balboan kanssa…
Se on minulle urani ylpein saavutus,
koska Rocky V tehtiin 19 vuotta aiemmin.
Kokonainen sukupolvi oli kasvanut aikuisiksi tuntematta Rockya.
Rockyn hahmo oli merkinnyt todella paljon sekä minulle että muille.
Minua harmitti, että sarja oli päättynyt floppiin.
Kirjoitin ja työstin Rocky Balboaa lukemattomia tunteja.
Tuottaja kieltäytyi. "Sanoin, ettemme tekisi lisää."
Suuntasin studiolle.
Minut tyrmättiin täysin. "Rocky on mennyttä kuten sinäkin."
Kylmää kyytiä. Kukaan ei halunnut tehdä sitä.
He nauroivat. Jopa vaimoni sanoi: "Älä tee sitä."
Mutta hän ei ymmärtänyt, mihin pyrin. En tehnyt nyrkkeilyelokuvaa.
Tein elokuvaa siitä, miten jatkaa eteenpäin,
kun on menettänyt eniten rakastamansa asiat.
Osoitan sen elokuvassa, jossa Adrian on menehtynyt.
Halusin näyttää sen kamalan tunteen Rockyn vatsassa.
Elämässä oli ollut puutteita, eikä Rocky voisi jatkaa ilman…
Hän ei saavuttanut sitä, minkä halusi. Rocky ei rakastanut Adriania kylliksi.
Hän ei osoittanut ihmisille kunnioitusta tai kiitosta.
Rocky puhuu tunteesta sisällään, joka saa hänet taistelemaan.
Se on katumusta.
Tiesin katuvani montaa asiaa. Halusin käsitellä sitä tässä elokuvassa.
Rocky taistelee puhdistaakseen itsensä kivusta ja menneisyyden virheistä.
Hän sanoo: "Haluan korvata vanhan kivun uudella."
Rocky siis haluaa uuden iskun,
jonka avulla hän ehkä unohtaa ne katuvansa asiat.
Puhuin poikani kanssa siitä, mistä tulevaisuudessa on kyse.
Sanoin, että elämä on lyömätön asia. Sitä ei voi voittaa.
Siltä on vain puolustauduttava.
Siitä sain inspiraation vuorosanaan: "Kukaan ei lyö kovempaa kuin elämä."
Minulla on tapana lisätä sanoja repliikkeihin.
Kun kohtauksia kuvatessa saavuttiin loppuun, ihmeteltiin,
miksi lisäsin sanojani.
Tässä kohtauksessa seurasin käsikirjoitusta täysin.
Vuorosanat ovat yksinkertaiset. Viesti on mahdollisimman selkeä.
Eikä kohtaus ole hysteerinen.
Mahduit ennen tähän.
Pidin sinua ylhäällä ja sanoin äidillesi: "Tästä tulee maailman paras poika.
Tästä pojasta tulee parempi kuin kukaan muu."
Rocky puhuu rakkaudesta. Hän rakastaa tätä poikaa.
Elämä ei ole vain ruusuilla tanssimista.
Maailma on ikävä ja ilkeä paikka. Olitpa ihan kuinka kova tahansa,
se pieksee sinut polvillesi ja pitää sinut siellä, jos sallit sen.
Sinä, minä tai kukaan muu ei lyö yhtä kovaa kuin elämä.
Kyse ei ole siitä, kuinka kovaa lyö,
vaan siitä, kuinka kovan iskun kestää ja silti jatkaa eteenpäin.
Paljonko kestää ja silti jatkaa eteenpäin.
Olen aina halunnut panna ensimmäisen Rockyn ja tämän yhteen näyttääkseni,
kuinka nopeasti elämä kuluu.
Elämä laajenee 40-vuotiaaksi asti. Sen jälkeen se alkaa supistua.
Lapset muuttavat pois,
ystävät jatkavat elämiänsä, osa kuolee, töitä ei enää ole.
Poissa. Kaikki menetettyä.
Eräs vuorosana meni näin:
"Onneksi hän syntyi, koska nyt voin elää hänen silmiensä kautta."
Juuri sitä isät odottavat lapsiltaan.
Se on pala kuolemattomuutta. Kun lapsi on elossa, isän muisto elää.
On tehnyt jotain oikein. Sitä kaikki toivovat.
Sekä Rocky- että Rambo-elokuvasarja oli menestys.
Jossain vaiheessa kuitenkin tulee pisteeseen,
jossa on ehkä liian vanha näihin rooleihin.
Yhtäkkiä agentti sanoo, ettei rooleja enää ole.
Silloin on risteyksessä.
Kuunteleeko heitä vai omaa fiilistään? Tunteeko yhä olevansa kilpailukykyinen?
Vieläkö sisimmässä on asioita, jotka puskevat eteenpäin?
Itse päätin jatkaa, mutta halusin roolien sopivan ikääni.
Silloin kehitin The Expendablesin.
Kävin konsertissa, jossa vanhat rokkibändit soittivat.
Sanoin vaimolle, että lavan tyypit olivat mahtavia.
Vaimo katsoi minuun. Sanoin, että se vain paranisi.
Ulos asteli tyyppi löysissä khakihousuissa.
Hän oli istunut niin pitkään, että takaosa näytti harmonikalta.
"Jumalauta, tämä on nerokasta."
Paikka oli loppuunmyyty. Lavalla olevien tyyppien ura oli ohi.
Mutta tuhannet ihmiset olivat tulleet katsomaan entisten starojen kokoelmaa.
Tiesin, että siinä olisi ajatusta. "Teen samoin toimintatähtien kanssa."
Se teki elokuvasta erityisen.
En olisi The Expendablesissa pääosassa.
Olisin osa tätä ryhmää, joka oli joskus niin mahtava.
"Saakeli. Jo sairaan uteliaisuudenkin takia haluan kokeilla tätä."
Mikä mainio konsepti. Kaikki toimintasankarit -
80- 90- ja 2000-luvulta heitettynä yhteen elokuvaan.
Stallone oli saavuttanut tietyn iän ja hyväksyi sen.
Hän oli selviytynyt näin pitkään. En tiedä, pitikö hänen…
Pitikö hänen yhä olla elossa? En tiedä.
Toimintasankari loukkaantuu usein kuvauksissa.
Mutta on selvää, että Sly veti sen äärimmäisyyksiin.
Minusta se oli liikaa.
Perhe oli paikalla koko ajan.
Se oli heille vaikeaa, koska olin stressaantunut ja mustelmilla.
Minulla oli bronkiitti, sienitulehdus ja murtunut niska. Lista oli loputon.
He eivät nauttineet siitä.
Hän on tehnyt töitä kaikki yöt. Sama jatkuu tänä yönä.
Hänen on päästävä heti kotiin ja leikattavaksi.
En koskaan toipunut täysin ekasta The Expendablesista.
Se veti kroppani niin koville, etten ole enää ollut ennallani. Ikinä.
Sitä miettii, oliko se kaiken arvoista. "Teinkö sen ihmisten hyväksynnän eteen?"
Silloin olisin kuin lapsi, joka kaipasi isänsä taputusta pään päälle.
Mutta totta se on.
Olet säilyttänyt tätä elokuvaa pitkään. Miksi?
LEIJONA TALVELLA
Se muistuttaa minua isästäni.
Et ikinä kutsunut minua, et sanonut nimeäni.
Olisin kävellyt, olisin ryöminyt. Olisin tehnyt mitä tahansa.
Se ei ole minun syytäni. En ota syytä tästä!
Tämä on mitä upein elokuva siksi, että se keskittyy täydellisesti siihen,
mitä ihmisen tarpeiden ytimessä todella on.
Rakkaus. Molemminpuolinen rakkaus.
Ette ole minun!
Ette mitenkään liity minuun. En hyväksy teitä!
Ette saa valtakuntaani. En jätä teille mitään ja toivon ruttoa!
Menehtyköön kaikki lapsenne!
Kun tulee hylätyksi, rakkaus on voimakas tekijä.
En saanut siihen mahdollisuutta lapsena. Kaikki oli…
Mikään ei ollut hyvin.
Siksi minun maailmassani, Stallonen elokuvamaailmassa,
voi tapahtua asioita, joita ei yleensä tapahtuisi.
Surkeasta nyrkkeilijästä tuleekin voittaja.
Osaan ohjata katkeruuteni siten,
että näytän, mitä olisin toivonut tapahtuneen.
Olisipa minulla ollut Rockyn kaltainen isä.
Tällä voi kuvata itseänsä. Katso.
Sillä lailla. -Eikö ole hienoa?
Sanoin, että isä on kuolemassa. "Et ole puhunut hänelle pitkään aikaan."
Olet minulle rakas.
Pärjäile.
Kyllä. -Tuolta tulee Frank.
Panin hänet tapaamaan isän pari viikkoa ennen tämän kuolemaa.
Tule tänne, poika.
Tämä on elämäni paras päivä. -Olet rakas, isä.
Isä makasi kuolinvuoteellaan. Hän sanoi: "Kuule, Sly."
Sanoin, että mitä.
"Sinun pitäisi oppia rakastamaan ja antamaan anteeksi."
"Todellako? Tuliko tuo mieleesi nyt, kun enkelit jo kuiskailevat korvaasi?"
"Kyllä, sinun pitäisi oppia…" Ja isä alkoi nauraa.
Sanoin: "Senkin paskiainen. Nytkö pyydät minua olemaan kiltti -
kuin olisit valaistunut ennen täältä lähtöäsi?"
Hän sanoi: "Juuri niin. Muista vain nuo sanat, pikku paskiainen."
Sanoin, että kiitos.
Lapseni… Tämä menee aina tunteisiin.
Sitä kadun aina.
Olisin voinut oppia paljon enemmän,
jos en olisi ollut niin itsekeskeinen -
ja keskittynyt kaikkiin muihin.
Sitä miettii, mitä lapsen kanssa olisi pitänyt tehdä tässä iässä.
Ja nyt he ovat jo tuon ikäisiä.
Mikä virhe.
Tein typerää elokuvaa heidän elämiinsä keskittymisen sijaan.
He tekevät minut iloiseksi ja surulliseksi.
He herättävät minussa tunteita.
Minun piti melkein menettää suhteemme kunnioittaakseni sitä.
Osoitan nyt rakkautta lapsilleni ja arvostan yhteistä aikaamme.
Jessus. Aika on niin tunteeton ja julma.
Se yllättää täysin. "No niin. Aika lähteä, Sly."
"Mitä? Minähän synnyin juuri!" Ei se mene niin. Ei.
Nyt haluan olla jonglööri. Taitava jonglööri. Heittelen vain…
Perhe, elämä, lapset, vaimo, taide, kaikki muu. Kaikki tasapainossa.
Vanhan sanonnan mukaan -
lapsesta tulee lopulta ihmisen isä.
Luomistani lapsista, Rockysta ja Rambosta, on nyt tullut isiäni.
He huolehtivat minusta.
Näiden kahden hahmon kauneus piilee siinä,
että ne heijastavat koko elämäni kirjoa.
Yksi on riistetty, yksinäinen ja ystävätön,
toinen arvostaa joka hetkeä -
ja rakastaa ihmiskuntaa, joka rakastaa häntä.
Samaistun heihin kumpaankin.
Elin kuoleman maailmassa.
Yritin palata kotiin.
Rambo on loukkaantunut kuolettavasti,
ja hän palaa kotiin istumaan isänsä keinutuoliin.
Elämä himmenee hänen silmissään.
Minua alkoi kaduttaa se,
että tämä soturi kohtaisi loppunsa tällä tavalla.
Kun kamera vetäytyy kauemmas, tuoli oli pysähdyksissä.
Sitä muutettiin tietokoneella niin, että tuoli keinuu yhä vähän.
Hän on siis yhä elossa.
Alunperin niin ei ollut. Minusta meidän ei pitäisi nähdä -
sankariemme kuolevan.
Heissä pitäisi aina olla jotain mystistä.
Tajusin, ettei Rambolla koskaan olisi kotia.
Se on tämän hahmon tragedia.
Ilman kotia, perhettä, vaimoa tai lasten rakkautta,
mitä tämä kaikki on?
Nämä ovat vain kuvia,
kuvia tilanteista, jotka eivät olleet todellisia.
Ei se ole elämää.
Se on taidetta. Mielikuvituksen eri ilmentymiä.
Maailma on todellinen.
Se elää ja hengittää, kuolee ja vuotaa verta.
Siitä kannattaa huolehtia.
Jos kukaan ei näytä suuntaa ja on elettävä elämä,
jossa jatkuvasti aliarvostetaan,
ihmiseen jää aukko. Eikä sitä aukkoa voi koskaan täyttää.
Minä yritän täyttää sen mielikuvituksen avulla.
Haluan jollain tavalla antaa ihmisille toivoa.
Teen tätä toivon takia.
Inhoan muuten surullisia loppuja. Sori vaan.
Sekin vielä.
Tekstitys: Vesa Puosi