Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vedeta de televiziune Paris Hilton
a fost în centrul atenției miercuri la Capitol Hill,
vorbindu-le legiuitorilor despre traumele și abuzurile suferite
la centrul de tratament comportamental din Utah, când avea 17 ani.
Am fost strânsă de gât, lovită peste față,
privită la duș de angajații bărbați.
Asta se întâmplă în țara noastră cu tinerii noștri.
Dacă li se poate întâmpla lui Paris Hilton și familiei ei,
cine știe câți suferă în tăcere.
DAR POVESTEA A ÎNCEPUT CU 35 DE ANI ÎN URMĂ LA O ALTĂ TABĂRĂ
…ȘI CU UN OM
M-am culcat cu gândul că voi merge la școală a doua zi.
Aveam 15 ani.
Era întuneric în casă. Părinții mei erau plecați.
Și m-au trezit doi bărbați care stăteau în dreptul patului meu.
Erau voinici. Arătau ca niște munteni.
Au zis: „Ridică-te! Îmbracă-te! Vii cu noi.”
Mi-au spus că, dacă încerc să fug, îmi pun cătușe.
M-au luat cu forța și m-au scos din casă.
Am fost dusă la aeroport.
POARTĂ DE ÎMBARCARE
PLECĂRI
Închiriaseră un avion privat.
În avion, mi-au zis: „Vrei să știi unde mergem?”
Am spus că nu.
Nu voiam să știe că mi-e frică.
Am urcat în mașină cu o femeie care își spunea „Pisica nebună”
și un tip care își zicea „Câinele nebun”.
Îmi amintesc că eram bulversată.
M-au dus în mijlocul deșertului.
În depărtare am văzut un foc.
Mi-au dat un bilet scris pe spatele unui plic gol.
„Așa e cel mai bine. Te iubim.”
DRAGĂ NADINE, AȘA E CEL MAI BINE. TE IUBIM. MAMA ȘI TATA
Atunci am știut că părinții mei îi plătiseră pe oamenii ăia să mă răpească
și să mă ducă la program.
Haideți! Ați ajuns!
Hai, mișcarea!
Să mergem!
Jos din mașină!
Hai! Mișcarea!
Bun-venit la Challenger, în deșerturile sudice.
În următoarele 63 de zile veți fi în grija mea și a oamenilor mei.
Ai înțeles?
Da, domnule!
Nu vă aud!
Da, domnule!
Ce faci când copilul pe care l-ai iubit și crescut timp de 16 ani
se răzvrătește și devine de nerecunoscut?
În anii '80, lumea a trecut printr-o schimbare.
Mulți erau îngrijorați
că tineretul american o apuca pe căi greșite.
Nancy?
Mulțumesc.
Azi, țara noastră are mari probleme cu abuzul de droguri și alcool.
Nimeni nu e la adăpost de ele. Nici tu sau eu și sigur nu copiii noștri.
Țara se confruntă cu o criză a relației părinte-copil.
Ne întrebam ce e de făcut.
Când nimic nu pare să meargă,
părinții disperați își trimit adolescenții cu probleme
în așa-numitele „tabere de terapie în sălbăticie”.
Ar trebui să-i scape de apucăturile proaste și spiritul rebel.
E creația lui Steve Cartisano, de 35 de ani, fost sergent de Aviație.
Sunt mulți oameni în societatea de azi care oferă scuze copiilor.
Copiii trebuie să învețe lecția asta, că răspund pentru viețile și faptele lor.
Steve Cartisano era un geniu,
un personaj foarte colorat
care știa perfect
cum să rezolvi toate problemele de familie cu un simplu telefon.
Oamenii fie îl iubeau, fie îl disprețuiau pe Steve.
Cred că a fost un vizionar. A avut o idee excepțională.
Se numește Fundația Challenger.
Pretinde că transformă copiii răi prin muncă grea.
A prins amploare prea repede.
Copiii sunt epuizați până devin iar buni.
Ideea de bază a fost excelentă,
iar esența a ceea ce a făcut era de-a dreptul remarcabilă.
Nu eu sau oamenii mei facem asta, ci Mama Natură.
Există chiar și azi.
Industria asta a crescut.
Problema e că unii adolescenți nu se mai întorc.
Adolescenții se trezesc în condiții dure,
departe de autoritățile americane.
Când e supraviețuire și disciplină și când e abuz?
- A fost rău. - Moarte și abuz.
Afacerea lui a devenit un dezastru absolut,
dar a renăscut din propria cenușă.
Nimic nu-i venea de hac.
BUN-VENIT ÎN TABĂRA IADULUI: COȘMARUL ADOLESCENȚILOR
Dle Cartisano, vorbim despre Fundația Challenger.
Copilul vă vorbește urât?
Aveți acasă un copil care face pe deșteptul?
Ce vreți să faceți cu acești copii?
Cine pe cine răpește?
Cine îi supraveghează pe cei care se presupune că vă educă copiii?
Și cât din asta…
Steve Cartisano lansează Challenger în 1988.
Pe scurt, iau copiii din pat în miez de noapte.
Părinții renunță la drepturile părintești.
Unde sunt drepturile copiilor în afacerea asta? Sunt copii de 16 ani…
Copiii nu au drepturi când nu merg la școală,
când se droghează și se comportă ca ticăloșii.
Întâlnesc un individ masiv care zice:
„Acum sunteți ai mei.
Și veți pleca într-un marș forțat de 800 km prin deșertul Utah.”
TABĂRA CHALLENGER, 1989
Mă cheamă Păr-de-cal.
Veți face orice vă spun oamenii de aici. Fără ezitare.
E clar?
Da, domnule!
- E clar? - Da, domnule!
Zi-mi numele, vârsta și de unde ești.
April Schmidt, 15 ani.
- Tare. - Bonney Lake, Washington.
April Schmidt, 15 ani. Bonney Lake, Washington.
În prima zi, copiii își dădeau seama că sunt într-o lume diferită
de cea din care veneau.
O să te comporți cu mama ta mai bine ca până acum, nu?
Da, domnule.
Asta nu e o schimbare temporară.
A sacrificat multe pentru tine. Înțelegi ce înseamnă asta?
Da, domnule.
E târziu să plângi acum. Trebuia să te gândești când o supărai, nu?
Da, domnule.
Să fie o schimbare permanentă!
E clar?
Da, domnule.
Îi aduceam la realitate.
Dar n-o făceam ca să-i rănim sau să-i pedepsim.
O făceam ca să-i dezvățăm de vechile năravuri
și să reclădim…
să-i ajutăm să fie oameni mai buni și mai optimiști.
Unii erau așa speriați, că aproape leșinau.
Nu mă deranja asta. Îmi doream să simtă puțină frică.
Pentru mulți, dacă nu reușeau acolo, ajungeau la închisoare.
Copiii nu vor fi fericiți aici. Le va fi foame.
Vor fi obosiți și vor fi murdari. Trebuie să luăm măsuri.
Nu rezolvi nimic cu vorba bună.
Mă ascultați cu toții?
Da, domnule!
Steve a fost în Aviație, la fel și eu.
Aveam asta în comun când ne-am cunoscut.
Considera că tinerii trebuie ajutați într-un alt fel.
Am fost de-a dreptul vizionari.
Era un program de 63 de zile
și aveam trei secțiuni distincte.
Începeau cu cel mai de jos nivel.
Le dădeam ce aveau nevoie, dar nu gratis.
Totul avea un preț.
Le dădeam hrană, dar o găseau în locuri diferite.
Trebuiau să meargă pe jos până acolo.
Nu pedepseam pe nimeni.
Acțiunile noastre au urmări deopotrivă bune și rele.
Tu hotărăști dacă e o urmare negativă sau pozitivă.
Înțelegeți că nu vorbim de copii care merg duminica la biserică
sau la serbări dansate în mijlocul săptămânii.
Vorbim de copii, în mare parte,
scăpați de sub control, violenți, care vă vor corupe copiii,
le vor da droguri și vă vor fura mașina și bijuteriile.
Sunt aici fiindcă sunt manipulatori și au învățat să profite de sistem.
Am fost mereu în răspăr cu toți, oaia neagră a familiei.
Când ești copil, singura ta putere e comportamentul.
Așa că eram cam neastâmpărată.
Beam și mergeam la petreceri.
Îmi plăcea să fumez iarbă.
Eram deseori drogată. Asta îi îngrijora pe unii.
Aveam un iubit
și era cunoscut ca scandalagiu în oraș.
Părinților mei nu le plăcea că ies cu el, iar mamei nu-i plăcea de mine.
De la 12 ani a căutat moduri în care să scape de mine.
Așa că mi-am strâns lucrurile și am fugit.
Când a venit poliția, mă ascundeam în casa surorii iubitului meu.
Poliția m-a trimis acasă la părinți…
dar nu mi-a spus unde urma să plec după aceea.
Am dormit pe pământ. Nu aveam cort. Era un teren stâncos.
Hai! Trezirea! Asta nu e tabăra de vară. Haideți odată! Să mergem!
Dimineață eram un grup de copii.
Eram slabi și cu hainele rupte. O fată a venit la mine.
Mestecam gumă și m-a întrebat dacă i-o dau ei.
Voia guma din gura mea. I-am zis că nu mai are gust.
A spus că nu-i pasă. I-am dat-o.
Alt copil mi-a cerut supa.
Voiam să i-o dau,
dar o fată a spus: „Nu-i da supa ta.
Ai nevoie de ea.” M-a mirat.
Erau vreo 56 de grade Celsius
și am mers pe jos vreo 800 km purtând teniși.
Era un exercițiu de supraviețuire.
Nu te opri din mers. Poftim.
- Mulțumesc. - Nu te opri.
La fiecare etapă, le era mai ușor.
La al doilea grup aveam o cărucior.
Își puteau pune lucrurile în el, dar trebuiau să-l tragă.
Celor din al treilea grup le-am adus un putinei de unt
și un ceaun.
Având în vedere tot ce se întâmpla în viața mea atunci,
nu m-a deranjat că era greu și mizerabil,
că toți miroseam îngrozitor.
Aici am exersat echilibrul.
E un spirit în tot ceea ce facem.
Așa a fost mereu.
Viața acasă era grea.
Eu și mama ne certam întruna. Nu mă descurcam bine la școală.
Apoi, în luna de după moartea tatălui meu,
am încercat să-mi iau viața.
Adunați-vă toți aici în semicerc.
Era altceva.
Grupul avea o altă energie
și nu aveam mult timp să mă gândesc la viața mea.
Eram în modul de supraviețuire în acel moment.
Asta era liniștitor pentru mine.
Tatăl nostru din ceruri, Te rugăm să ne ajuți acum.
Recunoaște sacrificiul pe care îl reprezintă acest animal.
Spunem asta în numele lui Hristos. Amin.
Amin.
Am înflorit.
Mi-a plăcut foarte mult acolo.
Vă vom arăta diferite moduri de gătit.
Unul e groapa. Vom folosi stomacul ca să gătim.
Fiți gata să amestecați cu carnea.
Am fost întrebat de unde știu când sunt gata să plece acasă.
Știam după chipul lor, după privire.
Le sclipeau ochii.
Aveau pe buze zâmbete de neșters.
Cred că majoritatea adolescenților ar trebui să vină aici ca să fie mai buni.
Asta va fi probabil cea mai bună experiență din viața voastră.
Steve credea că toți au nevoie de un rit de trecere
de la copilărie la maturitate,
iar asta înseamnă de obicei...
ceva foarte dificil.
Doare, înțelegi?
Pur și simplu…
I-am îndepărtat pe mama și pe tata.
Mi-a scris într-o scrisoare că mă iubește, i-e dor de mine și vrea să vin acasă,
dar trebuie să fiu aici.
Dacă aș merge acasă mai repede, n-ar fi…
Tot efortul investit în…
schimbarea mea ar fi complet irosit.
Aveau parte de un rit de trecere. Acesta era începutul lui.
Câți dintre voi v-ați bucurat la început că ați ajuns aici?
Unu, doi. Câți vă bucurați acum că sunteți aici?
Da.
Câți ați învățat despre voi? Ceva ce nu știați când ați venit aici?
E greu s-o explici cuiva care nu înțelege asta.
Mă simțeam împlinită.
La sfârșitul fiecărei zile, mă simțeam împlinită.
Lupta, greutățile și încercările ne fac mai buni.
E o ecuație simplă.
Am avut peste 700 de copii în program. Am schimbat sute de vieți.
Copiii au nevoie de asta. Salvăm multe vieți.
Matthew ar fi ajuns la școala de corecție sau ar fi murit
dacă nu continuam să încercăm să facem ceva.
Scuze.
Beam mult și fumam multă iarbă.
Din când în când, luam puțin LSD.
Sau fumam puțin PCP.
E un pod feroviar mai încolo. El obișnuia să sară de pe el pe trenuri.
O luase razna.
M-am distrat și eu.
În același timp, eram mereu arestat
pentru posesie de droguri sau ceva de genul ăsta.
Cred că eram puțin de groază.
Poliția venea deja des după Matthew.
Îl săltau poate pentru consum de alcool.
Puteam fi eu, tatăl tău, școala, poliția…
Indiferent de pedeapsă, pur și simplu nu-i păsa.
A trebuit să gândim altfel.
Vorbim despre copii care se droghează, fug de acasă,
sunt scăpați de sub control și sunt mari manipulatori.
- Dau vina pe alții… - Mari manipulatori.
La 25 de ani, scuzele pentru renunțarea la liceu
sau consumul de droguri nu vor mai conta.
Mi-am zis: „Nu știu ce să mai încerc, dar asta sună bine.”
N-am stat acolo foarte mult,
dar îmi doream mult să mă întorc la McDonald's-ul de acasă.
Și la biscuiții Oreo.
Și la înghețata mea Round Top.
La lucrurile bune.
Dar adulții hotărâseră deja,
așa că mi-am zis că trebuie să îndur:
„Ești aici. Respectă programul.
Apoi o să pleci și-o să bei o bere.”
Mă temeam că nu mă voi putea întoarce mult timp,
dar m-am gândit că nu mă pot ucide.
Exact asta am gândit: „Nu mă pot ucide.”
Astă-seară, un om care zice: „Gata cu dădăceala, renunță la psihiatru.
Transmite adolescenților un mesaj simplu.
Trezirea! Viața nu e ușoară. Fă un curs de supraviețuire.”
Steve răspundea de întregul program,
adică de reclamă, de vânzări telefonice,
gestiunea financiară a firmei și a personalului firmei.
S-a dezvoltat mai repede decât se aștepta.
Deci depindea de oamenii din sudul Utah, care gestionau programul acolo.
BUN-VENIT ÎN ESCALANTE!
Cred că ne-am dezvoltat prea repede și că nu eram pregătiți pentru asta.
Nu au dușuri, toalete, paturi suprapuse sau sală de mese.
Unii angajați erau de umplutură, sincer să fiu.
Dorm pe pături direct pe sol.
Voiau să ajute,
dar nu înțelegeau situația ca noi.
Copiii vor fi răspunzători de faptele lor.
Dacă împarți hrana cu un prieten, rămâneți amândoi fără.
Dacă furi hrană, ești legat de mâini și de picioare.
Cei mai mulți angajați erau foarte tineri.
Și mai era Păr-de-cal, care era șeful din teren.
Problema era că el credea în Steve Cartisano,
iar Steve Cartisano ne numea manipulatori și mincinoși.
De aceea, angajații erau predispuși să nu ne creadă.
Unii puști spun: „Am probleme cu spatele.”
Sau: „Mă doare genunchiul.”
Dar în fișa medicală nu găsești nimic legat de asta.
Când spuneai că ești bolnav, ei spuneau că minți.
Haide, frate. Mă doare. Doamne!
Practic, ne refuzau orice ajutor.
Și, dacă nu te cumințești,
rămâi aici peste 63 de zile, până îți revii.
Pe cum trecea timpul, era tot mai mult ca-n Împăratul muștelor.
Ne legam părul cu ața de la tampoane.
Uneori, unii nu-și legau bine lucrurile și li se împrăștiau pe cărare.
Ca pedeapsă, aveau de cărat o piatră.
M-aș mișca mult mai repede fără piatra asta tâmpită.
Ne ștergeam la fund cu tricoul, fiindcă nu aveam hârtie igienică.
Vă imaginați să întâlniți în deșert niște copii murdari cu tampoane în păr?
Nu v-ar veni să credeți.
Nu voiam să mai trăiesc în deșert.
Într-o dimineață, am refuzat să ridic.
Îndrumătorii mi-au spus că trebuie să mă ridic.
Am refuzat. Au zis: „Ridică-te!”
Am spus: „Nu.
N-o să mă forțați să mă ridic.”
Atunci m-a lovit.
M-a lovit pur și simplu.
Mai era un îndrumător.
Acela i-a spus să-mi lege picioarele la nivelul gleznei.
A început să mă târască așa. Da, asta a durut.
Dar s-a oprit după vreo trei metri.
A zis: „Acum vii?”
Dar mă durea.
Așa că m-a târât mai departe.
Aveam zgârieturi pe spate.
La fiecare 40-50 de pași, se oprea și zicea: „Acum vii?”
Eu refuzam mereu.
„N-o să mă faci să vin.”
În dimineața următoare a venit Steve Cartisano.
Mi-a zis să țin minte că asta s-a întâmplat din vina mea.
Apoi a plecat.
Mi-am zis: „Trebuia să mă îndrumați. Trebuia să mă ajutați, dar voi mă bateți.”
În cine să mai cred?
Am fost înștiințat de serviciile de asistență socială
că au scos un tânăr din programul Challenger
și că avea răni de care trebuie să știu.
Am auzit prima dată de program la începutul anului 1990.
Autoritățile ne-au anunțat că iau copii
cu tot felul de probleme,
copii care vând și consumă droguri
și-i trimit împreună cu copii sedentari
aici, în deșertul aspru,
și că forțele de poliție nu au voie să ajungă la ei.
Am arhivat asta în memorie,
în caz că trebuia să mă ocup personal de program pe viitor.
M-am dus la spital.
Am fost șocat să-l văd pe acel tânăr, Matthew,
să văd în ce hal era.
Fusese examinat de un doctor local.
A zis că puștiul e emaciat.
Doctorul găsise peste 80 de cicatrici și contuzii
pe spatele și pieptul lui,
pe care le suferise în timp ce era târât prin deșert.
Mi-a zis că rănile au vechimi diferite.
Și că băiatul fusese maltratat de angajații programului.
Ce ați simțit când ați aflat?
M-am supărat, m-am înfuriat. Le-am zis oamenilor:
„Dacă răniți sau maltratați un copil de aici,
veți avea de-a face cu mine. Vă pun la respect.”
Unele dintre procedurile noastre puteau fi dure.
O să te comporți cu mama ta mai bine ca până acum.
Unele erau la limita abuzului.
Nu cred că bătaia e permisă.
Dar cred că pedeapsa corporală își are rostul ei.
O palmă? O palmă serioasă face minuni uneori.
- Ați înțeles? - Da, domnule!
- Nu vă aud! - Da, domnule!
Scuze, poate sunt de modă veche, dar omul are nevoie de limite.
Altfel apare anarhia, iar asta nu e bună.
N-a fost și nu va fi.
Cineva de acolo m-a sunat să-mi spună că l-au internat pe Matthew.
M-am gândit că e în grija medicilor,
deci e bine.
Am luat avionul. M-a așteptat cineva de la Challenger.
Au plătit ei hotelul.
Dar l-am văzut pe Matthew și m-am convins. L-am luat acasă.
Am înțeles de la început că e o situație nesigură.
Ce a fost mai greu în asta?
Să știu că părinții mei și-au dat acordul.
Programul i-a costat pe părinții mei peste 16.000 de dolari în 1989.
Erau bani mulți în 1989.
În ultimii trei ani,
Cartisano spune că aproape 800 de copii au trecut prin program,
ceea ce înseamnă aproape zece milioane de dolari.
Steve era deștept. Știa că era nevoie de mulți bani.
De ce să învinuim un afacerist că face bani?
A făcut mulți bani.
Și-a cumpărat o casă mare și frumoasă.
Am primit un radio!
Închiria mașini. Odată a închiriat un Lamborghini.
Asta nu se împacă cu ideea că voia doar să ajute copii.
Era o viață de lux.
FILMARE AMATOR
Eu nu eram implicată în partea economică.
Știam doar că avem un venit mulțumitor.
Intrau mulți bani în casă, cred, dar și ieșeau mulți.
Programele astea erau costisitoare.
Am găsit o casă în Utah.
Era o casă mare, de vreo 600 mp.
Ce părere ai, Jen?
Mi-am luat un cal ca să fac echitație.
Lucrurile mergeau foarte bine. Părea să fie o mare reușită.
Atunci cred că a început să se piardă.
Muntele ăla se numește Fiftymile.
Are 50 de mile lungime, ajunge până la Lacul Powell.
E totodată platoul Kaiparowits.
Nu era un teren deloc bun prin care copiii să mărșăluiască.
Zona asta poate deveni mortală foarte repede.
27 IUNIE 1990
Conduceam cu alt șerif…
când ne-au contactat de la Richfield
că o participantă la programul Fundației Challenger
era în drum spre spitalul Panguitch.
Eram la biroul din Provo
și ne-au sunat de la celelalte tabere de aici că a avut loc un incident.
Steve a luat telefonul ca să întrebe ce se întâmplă
și s-a schimbat la față.
Era cât se poate de grav.
Am lăsat imediat totul.
Ne-am dus amândoi acolo.
Nu știam în ce stare era.
Știam doar că era grav.
Am aterizat chiar în fața ambulanței.
Făceau manevrele de resuscitare și îi puseseră perfuzii.
Un asistent medical s-a uitat la ea
și n-a durat nici 45 de secunde și i-a declarat decesul.
Steve a fost bulversat de asta.
A fost foarte bulversat.
Sunt sigură că se considera parțial vinovat,
fiindcă era programul lui
și el era cel care aducea copiii în program.
Dar știa și că nu putea controla asta.
Pe atunci nu mai petrecea mult timp în sudul Utah.
Cred că și-a dat seama
că nu ar fi putut să facă nimic
ca să schimbe cele întâmplate.
Kristen Chase petrecuse doar trei zile pe stâncosul platou Kaiparowits.
A leșinat și a murit după un drum de opt kilometri.
V-o prezint pe Sharon Fuqua.
Sharon a decis s-o trimită pe Kirsten, fiica lor,
într-o tabără în sălbăticie, după ce a rămas repetentă în a zecea
și a făcut o supradoză de antidepresive.
Avea 16 ani la acel moment.
Desigur, Sharon nu avea cum să știe
că nu-și va mai vedea singura fiică în viață.
- Părea jucăușă. - Da, așa era.
SHARON ȘI DAVID MAMA ȘI FRATELE LUI KRISTEN
Era dulce și adorabilă și…
- Îi plăcea să se îmbrace frumos și… - Da, îi plăcea asta.
Dar, puțin mai târziu, s-a schimbat.
A devenit rebelă.
Da, a devenit rebelă.
Îi era greu, pur și simplu.
Nu știam ce să facem.
În a patra săptămână, rămân singuri patru zile.
Drogurile le-au ieșit din organism.
Vor să plece acasă, să se întoarcă în sânul familiei, să meargă la școală.
Pur și simplu… Te gândești că va ajuta.
Am crescut într-o familie de fermieri, în deșertul aspru de aici.
Cei care au crescut în zona asta știu și înțeleg
cât de aspru poate fi deșertul.
Între două fântâni pot fi distanțe și de 16 km.
Angajații nu erau bine pregătiți.
Unii erau foști participanți la program.
Mi-a fost clar că e rețeta unui dezastru.
Agenții de poliție din districtul Kane au făcut o razie la birourile Challenger.
Oficialii speră ca actele să-i ajute să decidă
ce acuzații să aducă fundației.
În acel moment mi-am spus că voi da rezolva cazul
și că vom lua măsuri.
Max Jackson e șerif în districtul Kane, unde se află Challenger.
Spune că a fost asaltat de plângeri de la părinți din toată țara.
Cazul ăsta mi-a pus stăpânire pe viață.
Cât timp ei sunt acolo, poliția nu va avea odihnă.
Autoritățile din Kane s-au hotărât să mă distrugă.
Dacă nu personal, vor ataca programul.
Dacă trimiți pe cineva în deșert, leșină acolo
și dă semne de insolație, îl tratezi.
Pionierii deschid drumuri, dar au și de suferit.
Eu promovez aceste programe.
Am văzut multe vieți schimbate, mulți părinți recunoscători,
așa că refuz ca o șleahtă de birocrați să dicteze,
când nici nu-și fac timp să vină aici.
Există riscul mai multor abuzuri și, poate, al altui deces.
Autoritățile din Kane i-au acuzat pe Cartisano și Fundația Challenger
de omor din neglijență.
NEGLIJENȚA INCLUDE, DAR NU SE LIMITEAZĂ LA:
Steve risca pedeapsa cu închisoarea.
Asta fără îndoială.
Și nu avea să-i fie bine acolo, așa că era foarte îngrijorat.
Știa că, dacă pierde procesul, ajunge la închisoare
și lasă în urmă o mamă tânără cu patru copii mici.
Ce faceți?
Ne așteptăm la acuzații murdare și suntem pregătiți.
Voiau să-i vină de hac.
Alți opt copii spun că au fost loviți,
înfometați și legați de copaci de supraveghetori.
Nouă acuzații de abuz asupra minorilor au fost aduse
contra Fundației Challenger, de la legarea de copaci
la târârea lor pe un teren stâncos.
Procese.
Au început să vină procese peste procese.
Procesele au generat publicitate negativă la nivel național.
Reprezentanții Challenger zic că i-a costat milioane de dolari.
Familiile plăteau Challenger până la 16.000 de dolari.
Dar una dintre marile surse de venit ale lui Cartisano
era să solicite companiilor de asigurări ale părinților
plată pentru „tratamentul” copiilor.
Deodată, companiile au cerut rambursări,
fiindcă au văzut știrile și au intrat la bănuieli.
Sunt foarte pornit deoarece știu că mulți alți copii
au fost abuzați acolo. Asta nu trebuie să se repete.
Programul a fost închis.
N-am mai avut bani. M-am angajat la Sears.
Am petrecut următorii aproape doi ani luptând practic în instanță.
Procurorii au încercat din nou să arate că Cartisano era mai preocupat de bani
decât de siguranța tinerilor aflați în grija sa.
Oamenii ăștia mint de doi ani. N-am întâlnit oameni mai rău intenționați.
Susțineau că Kristen Chase a fost forțată să umble
și că a murit de oboseală și insolație.
Autopsia a concluzionat
că organele ei interne
prezentau semne de deces prin epuizare și insolație,
dar și din alte cauze.
Mă bazam pe faptul că n-a fost insolație și epuizare.
Asta elimina acuzația de omor.
Nu sunt doctor, dar a fost dusă aici, în plin deșert,
la 1.800 m altitudine, la temperaturi de 37 de grade,
nepregătită fizic și forțată să mărșăluiască.
Cred că a fost neglijent
și că asta a dus la decesul lui Kristen.
Activitatea noastră a dat roade.
Amândoi ne-am aranjat ploile cum ne-am priceput.
Din câte înțeleg, dle Cartisano,
ați fost acuzat de omor prin neglijență.
Așa e.
Fundația Challenger a fost răspunzătoare de decesul lui Kristen Chase?
N-am cunoscut-o pe Kristen. Eram la 800 km distanță când a leșinat…
Dar în cazul lui Kristen, în cele nouă cazuri de abuz de minori,
în procesele intentate dumneavoastră, în ancheta Fiscului…
E o ingerință aici…
Aveți o atitudine foarte calmă
pentru un om căruia pare să i se înfunde.
În ziua verdictului,
judecătorul a trimis juriul să delibereze.
Nu arăta prea bine pentru Steve Cartisano.
Condițiile în care fata murise
indicau clar că fusese forțată să meargă
fără apă pe o căldură infernală.
S-au retras dimineață
și s-au întors cu verdictul abia seara.
Șansele erau împotriva lui,
fiindcă trebuia să dovedească în instanță că fusese un accident.
Juriul a venit și judecătorul a cerut verdictul punct cu punct.
„Nevinovat, nevinovat…”
Am ieșit foarte bucuroși.
Greșeala pe care o fac uneori avocații apărării
e că încearcă să demonstreze o teorie alternativă a cazului.
Asta e o greșeală.
Trebuie doar să arăți că teoria procurorului e greșită.
NEGLIJENȚĂ
Nu știi sigur de ce a murit.
Presupunem că a fost sindromul șocului toxic.
Presupunem că a fost șoc septic.
N-a fost insolație și epuizare
sau, cel puțin, există dubii rezonabile.
A fost o mare ușurare.
O ușurare de nedescris.
Trebuia să se termine și asta voiam.
După doi ani, trebuia să se termine și mă bucur că s-a terminat.
Am simțit că ni s-a răspuns la rugăciuni.
Nu-mi vine să cred… nici acum.
Și a trecut cât, 32 de ani?
Ne e foarte dor de ea.
Mult.
Nimeni nu era responsabil pentru asta. S-a întâmplat și basta.
Nu știu dacă sună cinic sau nu, dar asta e realitatea.
CRITICII LUI CARTISANO
N-am mai vrut publicitate.
Nu mai voiam stres și tensiune.
Mă preocupau copiii mei și cum îi afecta asta.
Voiam ca el să renunțe la programele pentru tineri.
Dar parcă n-ar fi știut ce putea să facă altceva.
Lucrul cu copiii a fost mereu un har.
Îi înțeleg, am fost ca ei.
Când îmi spun ce probleme au, le propun să ni le comparăm.
Vrei să vorbim despre o viață grea? Hai s-o facem.
Dacă eu am supraviețuit, poți și tu.
Aici e Steve la patru sau cinci ani.
Aceea e Inez.
Când era bebeluș, a fost abandonat inițial de părinți
și a fost adoptat de un cuplu pe care-i chema Troy și Inez.
Ea a fost distrusă
când părinții lui naturali l-au luat înapoi
cam pe la doi ani, cred.
Ce pregătire aveți pentru asta?
Depinde. Am absolvit școala vieții, în mare parte.
Mă recomandă propria viață.
Mama era dependentă de heroină, a fost în închisoare.
A fost ucisă când aveam 17 ani.
Tata era iute la mânie. Soluția oricărei probleme era bătaia.
A avut probleme în gimnaziu și liceu.
N-a fost ușor.
N-a vrut să lucreze cu betonul, ca tatăl lui,
așa că a intrat în Aviație.
Asta i-a schimbat viața și l-a făcut să aibă încredere în sine.
Combinația de antrenament și experiență de supraviețuire
și tot ce a trăit în Forțele Aeriene
l-au ajutat să se maturizeze și să devină un om mai responsabil.
Credea sincer că e un mod bun
de a-i ajuta pe tineri
să fie mai încrezători și să facă alegeri mai bune în viață.
Dar acum, că procesul se încheiase, că era achitat…
voiam să găsească alt mod de a-și susține familia.
- L-a găsit? - Nu.
Nu.
Rata infracțiunilor violente comise de minori în SUA a crescut cu peste 25%
în ultimul deceniu.
Miroase a marijuana. Nasul meu nu minte.
La începutul anilor '90, părinții încă se întrebau
ce să facă cu copiii lor.
Pare să fie adevărat. Copiii fumează multă iarbă.
Poate la fel de mult ca pe vremuri.
Steve știa că programele în sălbăticie pot ajuta în continuare multe familii,
dar oriunde ar fi mers,
departamentul de asistență socială îi bloca accesul.
Fusese pus pe lista neagră.
Dar lui Cartisano cred că-i plăcea
să fenteze mereu autoritățile
și s-o ia de la capăt altundeva, unde nu-l știa nimeni.
Bună! Ce faceți? Știam că veți veni.
Până la urmă s-a dus în Insulele Virgine. Cred că în Saint Thomas.
Ca reporter, încerc să te prind la cotitură.
Pentru că sistemul juridic nu făcea nimic.
Singura judecată era a opiniei publice.
Întorci o piatră
și sub ea găsești altă piatră de întors.
„Steven Cartisano, al cărui program din Utah a fost interzis
după ce o fată aflată în grija lui a murit în deșert,
s-a întors.
Acum, operează un program numit Health Care America.”
O face în continuare.
Când ne-am cunoscut, era student la Film.
Și-a folosit experiența ca să toarne clipul promoțional.
A turnat un clip foarte bine realizat cu actori.
De obicei, genul de rebeliune din primele zile
e o rebeliune subtilă, dacă vrei.
Sunt lenți.
Se lasă greu.
Vor să-ți îngreuneze situația.
În loc de drumeții, acum copiii erau trimiși pe mare, parcă?
Nu? Asta era.
Ce faci?
Calmează-te!
- Potolește-te! - Da!
Mi-am zis: „Stai!
Nederanjat de faptul că tocmai fusese achitat
de ucidere prin neglijență a unei tinere de 16 ani aflată în grija sa,
ce a făcut? Glumești, nu?
Dan!
Desigur, într-un asemenea program,
unii copii sunt mai agresivi ca ceilalți.
Dan, mai ales, era foarte agresiv.
Steve merge la nivelul următor și zice: „O să cer și mai mulți bani.”
Ideea s-a transformat de la deșertul arid din Utah
și deprinderea abilităților de supraviețuire
la ceva semănând mai mult cu o croazieră în Caraibe.
Te supraveghez și te ajut, dar n-o fac în locul tău.
Dacă n-o faci bine, ție o să-ți fie greu.
Uneori aruncau ancora pe undeva
și coborau puțin de pe vas,
dar, de cele mai multe ori, erau doar ei.
Știți regulile. Mergem împreună…
- Nu mâncăm cu ei. - Mâncăm împreună. Astea-s regulile.
A reușit să atragă unele dintre cele mai bogate familii din istoria Americii.
Familia Rockefeller.
Nepotul răposatului guvernator de Arkansas. L-au trimis acolo.
Toți credeau că e un program legitim și credibil
care le bagă mințile în cap copiilor, îi învață respectul și-i face ca noi.
A trebuit să o facem într-un mod foarte direct și controlat.
A fost ca o probă obligatorie.
Și a ieșit bine. Am devenit foarte apropiați.
Mergeam la un doctor, iar el a adus vorba față de…
Cred că față de mama…
Așa a ajuns la noi clipul Health Care America.
Ce crezi că vrei să faci?
Nu știu. Vreau puțină libertate.
Cheia terapiei cu un tânăr e relația,
pe care dacă nu o au…
Filmul în sine era foarte convingător.
…să realizeze ce n-ar putea altfel.
În adolescență, Adam a fost scăpat de sub control.
Nu o suporta pe mama lui.
De câteva ori a aruncat cu cuțitul spre ea.
Îmi amintesc asta.
Am fost un puști furios
și cred că foloseam ca scuză faptul că am fost adoptat.
Eram disperați. Trebuia să facem ceva.
Cred că știți de ce sunteți aici.
Nu v-ați asumat răspunderea faptelor proprii.
E timpul să învățați asta.
Aveam nevoie de îndrumare în viața mea. Asta îmi lipsea.
Tata era mereu la lucru.
Așa că am zburat la Saint Thomas.
Eram pregătit pentru ceva diferit.
Eram pregătit să fiu mai bun, să mă cizelez.
În următoarele șase luni și jumătate, programul a însemnat multe.
A schimbat totul.
LARRY TATĂL LUI ADAM
L-am cunoscut pe Steve când am fost în Costa Rica.
Adam era acolo de o vreme.
Nu-l văzuserăm și ni s-a recomandat să-l vizităm.
Ce i-ai spune tatălui tău dacă ar fi aici?
L-aș îmbrățișa.
- Întoarce-te. - Întoarce-te. Sunt aici.
E foarte emoționant.
Nu sunt o persoană emotivă, dar asta chiar m-a sensibilizat.
M-am gândit să vin în vizită.
Majoritatea celor cu care vorbesc și au avut aceste experiențe…
Nu poți vorbi despre asta fără să retrăiești trauma
timp de cel puțin cinci ani.
Poți fi un copil răsfățat care se plânge fără să-i pese cuiva.
Dacă părinților tăi nu le pasă de tine,
nu-i pasă nimănui.
Cine își trimite copilul într-un asemenea loc?
Au venit părinții după mine
și mama nu s-a apropiat de mine fiindcă miroseam.
Am urcat în mașină și a coborât geamul pentru că puțeam.
Nu mi-a venit să cred! Nu înțelegeam ce era cu ei.
Nu voi uita când ai terminat programul. Nu te mai drogaseși de o vreme.
Da.
Ne-am întors în Atlanta, dar după săptămână ai luat-o de la capăt.
Nu, cred că după o lună m-am întors la vechile apucături.
Da, deci nu se schimbaseră multe.
Sincer, trebuia să te las acolo tot restul vieții tale.
A fost…
- Tot restul vieții mele? - Da, în junglă.
Prima pistă a venit de la un centru de cercetare
de pe insula Saint John.
Mi-au spus că niște copii și câțiva adulți au venit cu o barcă
și le-au spus că se antrenează
pentru o organizație numită Health Care America.
Apoi au observat că tinerii erau foarte neîngrijiți
și că nu exista pic de organizare acolo.
Șeful centrului de cercetare
a sunat la biroul de autorizare a Insulelor Virgine Americane
și a aflat că Health Care America nu era autorizată în Insulele Virgine.
Era o operațiune clandestină. Nu aveau nicio autorizație.
Poliția nu știa nimic.
Sanepidul nu efectua inspecții.
Apăruseră acolo din senin,
lăsaseră ancora și începuseră „terapia în sălbăticie” la tropice.
PREDARE PERSONALĂ
Când au început să vină autoritățile,
Cartisano a decis că era timpul s-o șteargă.
Căpitanul a plecat de la Saint John spre altă insulă
în mare parte nelocuită.
Copiii ăia nu știau ce se întâmpla.
Erau ca niște prizonieri într-o tabără terapeutică plutitoare
care nu făceau nicio terapie.
Și erau în largul oceanului cu lunile.
Bună, tată! Te iubim.
Crăciunul nu va fi același fără tine.
Ne lipsești mult.
- Pa, tată! - Pa!
Am fost la Health Care America nouă luni.
Nu știam niciodată unde mergem,
cât vom sta acolo sau care era planul.
Părea că încercam mereu să ajungem undeva, navigând de la o insulă la alta
și rămânând doar cât să strângem strictul necesar.
Am mers de la Insulele Virgine la Puerto Rico și Insula Mona.
Republica Dominicană.
Haiti. Apoi am mers în Jamaica.
După care am mers în Venezuela și Cartagena, Columbia.
Aceste locuri nu sunt grupate.
Sunt risipite în toată Marea Caraibilor.
Eram speriată de ce urma să se întâmple.
E greu de explicat.
Să nu știi când pleci acasă,
să simți că va dura o veșnicie…
Să simți că nu vei fi niciodată destul de bun ca să mergi acasă.
Am reușit să aflu că programul se rezuma la doar cinci copii
pe catamaran.
Și că, după mai multe săptămâni, sunt aproape de Puerto Rico.
Mai mulți copii au decis să iasă din program.
Încercau să găsească pe cineva care să-i creadă și să-i spună:
„Acum am evadat. Ajută-ne!”
Căpitanul s-a săturat de copiii care evadează,
așa că decide: „O să-i leg într-o mașină, o să le leg lațuri la gât
și-o să leg frânghia de mașină ca ei să nu fugă.”
Autoritățile portoricane au venit imediat,
crezând că e o acțiune a crimei organizate.
Copiii au ajuns acasă și le-au zis părinților: „Știți unde m-ați trimis?”
S-au implicat autoritățile de sănătate portoricane.
Pe scurt, nu exista nicio autorizație pentru activitatea de acolo,
iar Cartisano a făcut ce știa: i-a abuzat și i-a abandonat.
Dispăruse
Toți jurnaliștii au crezut că se va da la fund.
Că-și va găsi altă vocație.
Pierduserăm totul.
Banii pe care-i încasa din program și pe care îi folosea pentru program…
nu-mi amintesc să fi văzut un sfanț din ei.
Știam că situația financiară era proastă.
„Nu ne permitem aia, nu putem face aia și asta.”
Pe atunci, nu înțelegeam multe.
Da, nu aveam nimic.
Tata era genial.
E cel mai deștept om pe care l-am cunoscut.
Ar fi putut realiza atât de multe!
I-am spus: „Tată, te rog să faci altceva!”
Eram supărată pe el fiindcă voiam să facă altceva
ca să avem o viață normală. Voiam să fim o familie normală.
FIUL LUI STEVE ȘI DEBBIE
Foarte bine.
Da. Bună!
- Bună! - Bună!
Poți să te uiți la dinozaurul de acolo?
Da, e bine.
Când David era în clasa a doua, era timid.
Te întorci cu fața la perete? Aici.
Dar apoi, când a împlinit 12 ani, a început să stea
cu copii cărora le plăcea să bea, să petreacă și să fumeze marijuana.
Cred că a descoperit că așa poate scăpa de timiditate.
A început să se drogheze mult.
Nu știa să se oprească…
Dave nu avea nicio limită.
Voia să se drogheze cât de mult, tot timpul, orice ar fi.
A decăzut rapid. A început să se drogheze des.
A fost foarte greu. Lucram cu normă întreagă.
Steve lucra pe unde apuca.
Steve Cartisano încă era convins
că terapia în sălbăticie era o afacere bună.
Așa că Steve ia legătura cu niște afaceriști
care vor să înceapă un program în Samoa.
Steve a devenit consultant.
Totuși, moștenirea lui Steve Cartisano începea să-l afecteze,
așa că s-a prezentat părinților drept Steve Michaels.
STEVE MICHAELS E STEVE CARTISANO
Steve a reușit să pună pe picioare programul în Samoa.
Așa că am decis că trebuie să-l trimitem pe David.
Am trimis doi oameni acolo să-l răpească,
la fel ca pe alți studenți, și l-am trimis în Samoa.
TABĂRA PACIFIC COAST ACADEMY
Ce e asta? Intrarea?
Asta e „paza”.
Se asigură că nu intră oameni care n-au ce căuta aici.
Scrie mare acolo.
Așa e. Acolo scrie. „Pacific Coast Academy.”
Cu totul altceva decât anunță broșura.
Mama a fost convinsă cu o broșură foarte frumoasă.
Părea că e vorba de o vacanță.
Costa în jur de 25-30.000 de dolari, în funcție de copil.
Cum și-a permis mama ta?
A vândut casa în care locuiam, deci a fost o schimbare majoră.
Cum erau ceilalți copii?
De fapt, o cunoșteam pe una de acolo. Pe Amber.
O știam din Costa Mesa.
Aveam prieteni comuni și ne înțelegeam bine.
Ne-am privit și am zis: „Doamne! Cum s-a întâmplat asta?
Cum a ajuns cineva pe care-l cunosc de acasă aici, tocmai în Samoa?”
M-am bucurat. A fost o ușurare.
L-ai întâlnit pe Steve Cartisano?
O dată.
Venise să-și vadă copilul.
Ceea ce e ciudat. Anume să-și trimită copilul în tabăra sa.
Steve Cartisano a zis: „Trebuie să ajuți copiii învățându-i ce știi.”
Eu am zis: „Adică un fel de ajutor?”
El a zis: „Da.” Toți vor să fie ajutoare.
Ești mai presus. Ești tratat mai bine, ai hrană mai bună.
Aș fi delegat sarcini și…
i-aș fi forțat să le facă dacă refuzau.
Omul acela îmi oferea un stagiu mai ușor. Am acceptat.
Tata avea speranțe mari.
Dave se descurca foarte bine. Lucra și tata, iar asta se vedea.
Totul mergea bine și apoi, ca întotdeauna, au luat-o…
M-a contactat un avocat
care avea o casetă video
făcută de un tată și un fiu care urma programul.
Voia s-o văd.
Așa că m-am dus la cabinetul acelui avocat.
A stins lumina și a pornit televizorul.
Calitate imaginilor era foarte slabă.
Era clar că fuseseră filmate în junglă.
Cred că prima mea impresie
a fost că semăna cu o filmare dintr-o tabără de prizonieri vietnameză.
Am stat la izolare o lună și jumătate pentru influență negativă.
Dar eu sunt mai tare, dețin recordul. Trei luni și jumătate.
Nici nu-ți dădeai seama că sunt copii. Erau emaciați și murdari.
Erau mușcați de insecte din cap până-n picioare.
Oricât aș fi de rău, nu merit să fiu bătut.
Da, nici eu.
Trăiau la propriu ca animalele.
30 IUNIE 2001
Sunt aici de aproape un an.
Am fost lovit de vreo șapte ori aici.
Mamă, tată, vreau să vin acasă. Mulțumesc.
- Ai 18 ani? - Am 18 ani.
Mă țin aici ilegal, dar refuză să mă lase să plec.
Ăsta e patul meu, ăsta e al lui Brandon.
Aici sunt pietre și puțin fân.
Nu era nimic acolo când am venit eu. Era o poiană în junglă.
Copiii construiau tabăra.
Noi am construit drumuri, am săpat șanțuri pentru conducte.
Am făcut canalizarea.
Noi am făcut toată infrastructura necesară,
ca proprietarul să câștige de pe urma terenului.
Era un lagăr de muncă.
Ce vă făceau când vă prindeau că fugiți?
Ne snopeau în bătaie, ne puneam să stăm toată noaptea în mâini…
sau în genunchi cu mâinile deasupra capului.
După ce am văzut filmarea, m-a izbit
faptul că acesta era cel mai întunecat capitol al poveștii lui Cartisano.
Transmitea ceva mult mai sinistru.
Abuzul, situația, condițiile păreau mult mai rele.
Bună! Sunt Amber Michelle.
Să spun de când sunt aici?
- Da. - Sunt aici de aproape 16 luni.
Anul trecut, cam pe vremea asta,
am fost legată fedeleș,
trântită la pământ și…
La naiba! Ascultă angajații. Vor veni aici acum.
Nu-ți face griji.
Debarasam mesele
și am spus răspicat că m-am săturat.
Am fost chemată la șeful taberei de la vremea aceea.
Mi-a spus că mă trimite la izolare.
L-am privit drept în ochi și am zis: „Ba nu. Asta n-o să…
N-am greșit cu nimic. Nu merg.”
Dintr-odată, au venit patru cursanți.
M-au întors cu fața la pământ.
Mi-au tras mâinile la spate și le-au legat.
S-au gândit să le lege și de picioare și au făcut-o.
N-au făcut-o angajații, pentru că ar fi fost ilegal,
așa că au pus cursanții s-o facă.
La cine te referi când spui „ei”?
La Kurt.
Îmi amintesc că a fost legată de stâlpul din colibă.
N-am fost de față când au legat-o.
Am stat cu ea multe ore. I se învinețeau mâinile.
Când mi-a venit rândul, am dezlegat-o.
I-am slăbit puțin legăturile ca să-și poată mișca mâinile.
Apoi a venit noaptea, iar ea nu avea voie să doarmă.
Ce trebuia să facem?
Angajații au spus să o stropesc cu apă.
La început au aruncat cu cana.
Apoi cu carafa.
După care s-a ajuns la 20 l odată.
Când făceau asta, nu-mi dădeau voie să respir.
Nu mi-a plăcut asta.
Nu vreau să fac asta cuiva,
dar n-am fi făcut-o
dacă nu ne-ar fi îndemnat cineva de rang foarte mare.
Când era legată, i-am și explicat.
Am zis: „Aici e de rahat. E o cacealma. Asta n-ar trebui să se întâmple nicăieri.”
Știa că nu eu sunt responsabil, nu cred că mi-a purtat pică apoi.
Cum te-a făcut Kurt să te simți din cauza asta?
Trădată.
Cum să nu îi poți refuza?
După ce am stat legată două zile, m-au dus la locul de izolare
numit „Jurământul”. E în cealaltă parte a insulei.
- Cât am fost acolo… - Ai fost bătută?
Am fost abuzată sexual acolo.
Știu că nu vrea să audă, așa că…
Fetele nu erau trimise în satul acela. Eu am fost prima.
Ne-au pus să stăm cu căpetenia satului.
Căpetenia Tui.
Într-o zi, când toată familia lui era plecată la biserică și la muncă,
eram singuri acolo, iar eu nu aveam de lucru, fiind duminică.
Și…
a început să mă abuzeze sexual.
Îmi amintesc că ședeam.
A început să…
Și-a pus mâna pe spatele și pe brațul meu, apoi a început să…
A început să…
mă stimuleze și…
eu…
n-am știu ce să fac.
Îl respingi,
dar el e căpetenia satului
și deține puterea.
După câteva zile, i-am spus șefului taberei.
A lăsat de înțeles că exagerez fără motiv.
Cum îl pot acuza pe Tui de asemenea fapte?
De aceea, m-a lăsat acolo mai mult timp.
Evident, ultimul lucru pe care-l voia Pacific Coast Academy
era ca o asemenea casetă video
să le scape din mâini.
Știau cât de tare îi putea afecta.
Părintele care făcuse filmarea
a contactat Ambasada SUA
și le-a spus că trebuie să plece din țară cu fiul său
înainte ca personalul de la PCA să afle ce s-a întâmplat.
Ambasada și-a dat seama că e grav, că e o infracțiune.
S-a îndreptat imediat spre aeroport
însoțit de un angajat de la ambasada americană
care avea caseta ascunsă într-o servietă.
Pacific Coast Academy contactase autoritățile aeroportuare din Samoa,
spunând: „Nu-l lăsați să plece cu caseta video.”
Știu că nu doar le va afecta afacerea,
dar au spus autorităților din Samoa
că, dacă acea filmare ar fi difuzată, ar afecta turismul.
Autoritățile din Samoa l-au interogat pe tată,
întrebându-l în mod repetat unde e caseta.
El a spus: „Am trimis-o deja în SUA.”
Așa că trece de pază,
ia caseta de la funcționarul Ambasadei SUA
și iese din Samoa.
Atunci au apărut camerele TV și totul a scăpat de sub control.
Îmi amintesc că un elicopter de știri survola casa noastră din California.
Chiar deasupra.
Încontinuu.
ADOLESCENTĂ ABUZATĂ
FILMĂRI GRĂITOARE
INUMAN
ABUZ
Numele lui era legat de ceva ce el nici măcar nu…
Mă enervează. Sincer.
Era rareori acolo. Nu mai era implicat în acel moment.
Atunci cred că s-au dus să-i ia pe copii.
Lucram la ambasada americană din Noua Zeelandă,
când autoritățile m-au informat
că au o problemă la o tabără
și că trebuie să mergem să aflăm ce se întâmplă.
Acei copii nu puteau fi lăsați în acea situație.
Am reușit să intrăm în tabără.
Nu era țipenie de om.
Eram doar noi acolo,
toți copiii fuseseră luați.
Era clar că se întâmpla ceva.
Am făcut un tur al perimetrului și am auzit un zgomot.
Ne-am dus și am găsit acolo un copil. Era destul de bolnav
și a fost foarte reticent la început,
probabil de teama pedepsei, să ne spună orice.
Până la urmă ne-a spus
că toți au fost mutați din tabără.
Dar nu știam unde. Nu aveam idee unde se putuseră duce.
A fost o zi foarte ciudată de la început.
Au fost amabili cu noi.
Ciudat de amabili.
Ne-au trimis pe o plajă.
Îmi amintesc că am trecut prin mijlocul junglei,
fără să știam ce vom găsi când vom ajunge acolo.
Ne tot întrebam cum i-au dus pe copii acolo.
Trebuia să stăm acolo puțin timp.
Și atunci, dintr-odată…
mașini mari și negre cu geamuri fumurii,
una după alta, au venit…
și s-au oprit unde eram noi.
Nu știu de unde au apărut. Mi-amintesc doar că au venit în trombă.
Copiii erau pe plajă.
Îmi amintesc că mă uitam la ei și nu-mi venea să cred.
Cineva a ieșit din dubă
și a zis că sunt de la ambasada americană.
Nu putea fi adevărat.
Era imposibil să-i pese cuiva destul de mult.
Mai ales de mine. E imposibil.
Această casetă video a devenit baza unei acțiuni legale.
Un mare juriu a luat mărturiile copiilor de la Pacific Coast Academy
și ale părinților.
Fascinant e că pe tipul care a scos caseta
l-au întrebat: „Cum ai putut fi atât de prost
să-ți trimiți copilul la un program ca ăsta?”
Și a scos broșura Pacific Coast Academy scrisă de Steve
și le-a citit pentru ce copil e creată Pacific Coast Academy.
O pune jos și spune:
„L-au descris pe fiul meu. De aceea am ales-o.”
Cartisano cunoștea punctele emoționale
ale părinților aflați în criză și care simțeau că nu au de ales.
Dar Steve nu a fost tras la răspundere,
fiindcă lumea s-a schimbat. După 9/11, s-au schimbat prioritățile,
iar Steve Cartisano, în ciuda a tot ce a făcut,
nu amenința securitatea națională.
La scurt timp după ce Dave s-a întors din Samoa,
a început perioada mea rebelă.
Mă transformam într-o adolescentă dezlănțuită.
Am ieșit cu prietenii fratelui meu
și, la scurt timp, am început să mă droghez odată cu ei.
Veneam de la muncă și vedeam că dispăruse televizorul
sau videocasetofonul
sau că lipsea din garaj mașina de curățat zăpada,
pentru că ei furau,
luau lucruri din casă și le vindeau ca să cumpere droguri.
Aveam deja doi copii dependenți de heroină.
Copii care se droghează, fug de acasă, sunt scăpați de sub control.
La 25 de ani, scuzele pentru renunțarea la liceu
sau consumul de droguri nu vor mai conta.
Am făcut supradoză în Seattle de mai multe ori.
Apoi am avut un accident auto grav și am fost arestată.
L-am scos pe David din închisoare de câteva ori
și am aflat că e o idee proastă.
Când a fost arestată Catie, am lăsat-o la închisoare.
Copiii trebuie să învețe lecția asta, că răspund pentru viețile și faptele lor.
Am fost furioasă.
Amândoi ne-am simțit vinovați. Mereu te îndoiești.
„Trebuia să procedez altfel? Puteam s-o fac?”
Mi-am dat seama cum va fi viața mea dacă nu schimb ceva,
așa că m-am implicat în programul de dezintoxicare
și uite-ne acum, 13 ani mai târziu.
În a patra săptămână, rămân singuri patru zile.
Drogurile le-au ieșit din organism.
Vor să plece acasă, să se întoarcă în sânul familiei, să meargă la școală.
David nu a reușit să se lase.
Unde e David acum?
E la închisoare și va mai sta acolo vreo trei ani.
Te întorci cu fața la perete? Aici. Întoarce-te!
Da.
Aici sunt tata și Dave.
A fost greu. Când am ieșit de la clinică, tata a fost diagnosticat cu cancer.
Un cancer care ajunsese în stadiul patru, cred. Cancer de colon.
S-a luptat cu el șase sau șapte ani.
Încă lupta cu el, dar a murit de infarct.
Asta ni s-a spus.
Asta a fost acum trei ani.
Nu cred că Steve era un om rău.
Cred că a rătăcit calea o vreme. Eu așa văd lucrurile.
Nu cred că era un om rău în sinea lui.
Probabil era un om bun.
Partea care m-a sâcâit mereu
e că, deși a fost achitat, mi-a tras clapa.
Nu mi-a plătit serviciile, iar asta m-a enervat rău.
Și a rupt legăturile.
De fapt, până m-ați contactat voi,
n-am știut ce soartă a avut.
Mi-a plăcut Steve.
Chiar mi-a plăcut până am aflat
ce a făcut.
Cred că te-a ras de 50.000 de dolari.
Probabil.
FUNDAȚIA CHALLENGER
Acum câțiva ani, am căutat pe Google „Fundația Challenger”.
Am vrut să iau legătura cu ceilalți participanți la programe.
Atunci i-am văzut necrologul.
Am simțit un amestec extrem de șoc și tristețe…
până la furie.
SUPRAVIEȚUITORII FUNDAȚIEI CHALLENGER
Asta m-a făcut să rup tăcerea despre ce mi s-a întâmplat.
CREAȚI O POSTARE
BUNĂ TUTUROR!
Primul program la care am participat a fost în Hawaii.
E o secțiune numită Solo.
Solo era ocazia de-a descoperi că poți supraviețui singur,
că poți…
că poți trece peste greutăți.
Steve m-a făcut „alergătoare”, cum i se spunea.
Aveam un walkie-talkie.
Eram îngrozită,
așa că Steve a zis: „Dacă ai nevoie de mine,
dacă te temi și ai nevoie de mine,
apasă pe buton și voi veni la tine.”
Aveam 13 ani și eram singură.
A venit și a spus: „Ai nevoie de ceva?”
Am spus: „Da, aș fi recunoscătoare dacă mi-ai aduce loțiune.”
Aveam pielea uscată.
Scuze, lasă-mă o secundă.
Așa că a adus loțiunea
și s-a oferit să mă dea pe spate cu ea.
Asta m-a stânjenit puțin,
dar nu era foarte ieșit din comun.
Mi-a cerut să mă întind pe burtă,
a urcat pe mine și a început să mă maseze, aplicând loțiunea.
Apoi mi-a spus să mă întorc.
Și eu…
n-am vrut și am înțepenit.
A spus: „Nu e mare lucru. Întoarce-te.”
Și el…
a început să-mi aplice loțiune pe umeri și pe piept.
Apoi a coborât mâinile…
la sânii mei și am încercat să i le îndepărtez.
Și a spus: „Nu e mare lucru. Gândește-te că sunt tatăl tău.”
Dar eu îmi spuneam doar că tata nu m-ar atinge niciodată așa.
E ciudat. Mi-am dat seama de curând…
în timp ce rememoram…
De fapt, vorbeam cu un prieten și mi-am dau seama că toate lucrurile
care mi se păreau bune și frumoase la Steve
îmi erau inculcate de el.
Nu am știut atunci. Nu mi-am dat seama până de curând.
După câțiva ani, m-am destăinuit mamei mele.
Nu i-am dat amănunte, desigur.
Dar i-am spus că el m-a atins și că m-a agresat sexual.
Ea a făcut ceva? A anunțat poliția?
Nu.
N-a făcut-o deoarece credea că el le făcea un bine copiilor
și nu voia să „agite apele”.
M-a frapat cât de des folosea el cuvântul „manipulatori”.
Cum vedeți, copiii ăștia găsesc tot felul de metode de manipulare.
Sau cât de des descria copiii ca mari manipulatori.
Sunt mari manipulatori. Dau vina pe alții.
Văzând asta ca adult,
am înțeles că el era cel mai mare manipulator dintre toți.
Asta e o scuză foarte convenabilă, nu?
Să poți submina credibilitatea copiilor, știind că sunt oricum copii cu probleme.
Nu e o scuză. Asta e realitatea.
Asta e încă o industrie înfloritoare. Sunt mulți care copiază metoda.
La 16 ani, părinții m-au trimis într-o tabără în sălbăticie
similară cu cea în care a fost Paris Hilton. Să vă povestesc.
Steve Cartisano a prezentat trauma ca pe un leac.
Imitatorii au transformat asta într-o industrie uriașă.
Noaptea, îmi luau pantofii și mă înfășurau strâns într-o prelată,
împiedicându-mă să mă mișc.
Cred că sunt mulți care ar spune azi că asta le-a schimbat viața,
dar nu neapărat în bine.
M-a făcut cine sunt azi. A jucat un rol important.
Eram una dintre dependenții de droguri de pe străzi.
Am supraviețuit doar pentru că…
am știut să trăiesc fără să am aproape nimic.
Mi-am petrecut aproape toată viața încercând să supraviețuiesc.
M-am pus în situații în care trebuia să supraviețuiesc,
pentru că asta știu, asta îmi dă liniște.
Încă am vise urâte despre locul ăla și nu mi-l pot scoate din cap.
M-a însoțit toată viața.
Dacă li se poate întâmpla lui Paris Hilton și familiei ei,
cine știe câți alții suferă în tăcere.
Adolescenții nu sunt doar copiii de acasă.
Sunt oameni care au încredere în noi.
Am pățit asta.
Țip despre asta de 20 de ani și n-a avut niciun impact.
Industria asta doar s-a dezvoltat.
ÎN ACEST AN, ÎN STATELE UNITE, MII DE COPII VOR PARTICIPA
LA O TABĂRĂ DE TERAPIE ÎN SĂLBĂTICIE
FAMILIA CARTISANO NU CONTESTĂ ACUZAȚIILE DE ABUZ SEXUAL,
DAR CONSIDERĂ CĂ ACEST COMPORTAMENT NU-I ERA CARACTERISTIC LUI STEVE
NICIO AFACERE ACTIVĂ NUMITĂ FUNDAȚIA CHALLENGER, HEALTH CARE AMERICA
SAU PACIFIC COAST ACADEMY NU ARE LEGĂTURĂ CU CELE DIN ACEST DOCUMENTAR
DACĂ DUMNEAVOASTRĂ SAU O CUNOȘTINȚĂ AȚI FOST VICTIMA UNUI ABUZ,
GĂSIȚI INFORMAȚII ȘI RESURSE LA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM.
Subtitrarea: Mircea Pricăjan