Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Reality-stjernen Paris Hilton omfavnet onsdag rampelyset på Capitol Hill
og fortalte lovgiverne om sine opplevelser med traume og mishandling
på et behandlingssenter i Utah da hun var 17 år gammel.
Jeg ble kvalt, slått i ansiktet, sett på i dusjen av mannlige ansatte.
Dette skjer i vårt land med våre unge mennesker.
HILTON LANSERER KAMPANJE
Og hvis det kan skje med Paris Hilton og familien hennes,
tenk på alle de som ikke er her i dag.
MEN HISTORIEN BEGYNTE FOR 35 ÅR SIDEN, MED EN ANNEN LEIR
…OG ÉN MANN
Jeg sovnet og tenkte at jeg skulle på skolen dagen etter.
Jeg var 15 år.
Huset var mørkt. Foreldrene mine var ikke der.
Og jeg ble vekket av to menn som sto over sengen min.
De var store. De så ut som fjellmenn.
De sa: "Kom deg opp. Kle på deg. Du blir med oss."
Om jeg prøvde å flykte, ville de sette håndjern på meg.
De tok tak i meg og tvang meg ut av huset.
Jeg ble kjørt til flyplassen.
INNSJEKK GATE
AVGANGER
De hadde leid et privatfly.
På flyet sa han: "Vil du vite hvor du skal?"
"Nei", sa jeg, for jeg ville ikke at de skulle vite at jeg var redd.
Jeg satte meg i bilen med en kvinne som kalte seg "Mad Cat"
og en fyr som kalte seg "Mad Dog". Jeg husker jeg lurte på hva faen dette var.
De kjørte meg langt inn i ørkenen. Det var et bål i det fjerne.
De ga meg en lapp skrevet på baksiden av en regningskonvolutt.
"Dette er lurt. Vi elsker deg."
NADINE, DETTE ER LURT. VI ELSKER DEG. MAMMA & PAPPA
Da visste jeg at foreldrene mine betalte disse folkene for å kidnappe meg
og føre meg til programmet.
Kom igjen. Nå skjer det. Kom igjen, vi går! Kom igjen!
Ut av bilen!
Kom igjen!
Velkommen til Challenger i ørkenen.
De neste 63 dagene er dere under min omsorg, mine ansattes omsorg.
-Forstår dere? -Ja, sir!
-Jeg hører dere ikke! -Ja, sir!
Hvordan takler du det når barnet du har elsket og oppdratt i 16 år
plutselig gjør opprør og blir en du ikke kjenner igjen?
Åttitallet var en tid da verden endret seg.
Det var stor bekymring for at USAs unge var på villspor.
-Nancy? -Takk.
I dag er det en narkotika- og alkoholmisbrukepidemi i dette landet,
og ingen er trygge.
Ikke du, ikke jeg, og i hvert fall ikke barna våre.
Landet står overfor en krise når det gjelder barna.
Hva gjør man da?
Når ingenting virker, sender noen desperate foreldre tenåringene sine
til disse såkalte villmarksterapileirene.
Visstnok laget for å sparke dem ut av dårlige vaner og opprørsk oppførsel.
Ideen tilhører 35-årige Steve Cartisano, tidligere sersjant i luftforsvaret.
Det er så mange mennesker som gir unge unnskyldninger.
De må lære denne leksen:
De er ansvarlige for livene og handlingene sine.
Steve Cartisano var et geni,
en fargerik figur som visste alt om
hvordan du fikser alle problemer i familien med én telefonsamtale.
Greia med Steve var at folk enten elsket ham eller hatet ham.
Han var forut for sin tid. Han fikk en god idé.
Det heter Challenger Foundation.
De hevder å forvandle problembarn gjennom prøvelser.
Det ble for stort for fort.
Barna brytes ned til de er veloppdragne igjen.
Konseptet bak var utmerket,
og kjernen i det han gjorde, var bemerkelsesverdig.
Det handler ikke om det vi gjør, men om naturen.
Det eksisterer fortsatt.
Denne bransjen har bare vokst.
Problemet er at noen av tenåringene ikke returnerer.
De befinner seg i brutale omstendigheter
langt utenfor rekkevidde for amerikanske myndigheter.
Når er det disiplin, og når er det mishandling?
-Det var ille. -Død og mishandling.
Bedriften hans ble en total katastrofe,
men han reiste seg fra asken.
"Aldri gi opp."
HELVETESLEIREN: ET UNGDOMSMARERITT
Greit, Mr. Cartisano, vi snakker om Challenger Foundation.
Er ungen din frekk mot deg?
Har du en viktigper hjemme?
Hva vil du gjøre med disse barna? Hvem kan kidnappe hvem?
Hvem passer på disse menneskene som sier de skal få barna på rett kjøl?
Og hvor mye av dette…
Steve Cartisano startet Challenger i 1988.
De tar barna ut av sengene midt på natten.
Foreldre gir fra seg rettighetene sine.
Hvor er barnas rettigheter her? Det er 16-åringer.
Barna har rettigheter når de ikke går på skolen,
og de bruker narkotika, og de er skikkelig fæle.
De introduseres for en stor, kraftig fyr som sier: "Jeg eier deg nå,
og du skal på en 800 kilometer lang tvunget tur gjennom Utah-ørkenen."
UTAH-ØRKENEN
Jeg heter Horsehair.
Alt staben forteller dere, gjør dere uten å nøle.
Forstått?
-Ja, sir. -Ja, sir.
-Forstått? -Ja, sir!
-Si navnet, alderen og bostedet ditt. -April Schmidt, 15 år.
-Høyere. -Bonney Lake i Washington.
April Schmidt, 15 år. Bonney Lake i Washington.
Den første dagen innså barna at de var i en helt annen verden
enn den de kom fra.
Du bør behandle moren din bedre enn du har gjort.
Ja, sir.
Dette er ikke midlertidig.
Hun ofret mye for deg. Forstår du hva det betyr?
Ja, sir.
Det er for sent å gråte nå. Du burde tenkt på det da du var hos henne, ikke sant?
Jo, sir.
Du bør fikse det permanent.
-Forstått? -Ja, sir.
Vi brøt dem ned.
Vi brøt dem ikke ned for å skade dem eller straffe dem.
Vi brøt dem ned for å bli kvitt den gamle dritten
og gjenoppbygge…
…hjelpe dem med å bli en bedre og mer positiv person.
Noen av barna var så redde at de nesten besvimte,
og det var greit for meg, for jeg ville at de skulle være litt redde.
For mange av dem var dette siste sjanse før fengsel.
Barna vil ikke like å være her. De vil bli sultne.
De kommer til å bli slitne og skitne. Vi må gjøre ting som fungerer.
Prat og kjærlighet får dem ikke til å ombestemme seg.
-Hører dere etter? -Ja, sir!
Steve og jeg var i luftforsvaret. Da vi møttes, hadde vi det til felles.
Han følte at ungdommen trengte en annen måte å få hjelp på.
Vi var langt forut for vår tid.
Det var et 63-dagers program,
og vi hadde tre forskjellige seksjoner.
Vi tok dem til det nederste nivået først.
De fikk det de trengte, men det var ikke gratis.
Alt kostet noe.
Vi ga dem mat, men maten var et annet sted.
De måtte gå dit.
Vi straffet ingen.
Det er konsekvenser, både bra og dårlige, for handlingene våre.
Du avgjør om det er en negativ eller positiv konsekvens.
Du må forstå
at vi ikke snakker om barn som går i kirken på søndag
eller som skal på ungdomsdans midt i uka.
Vi snakker for det meste om barn
som er ute av kontroll, som er voldelige, som vil forføre barna dine,
gi dem dop og stjele bilen og smykkene dine.
De er her fordi de er manipulatorer, og de har lært å utnytte systemet.
Jeg har alltid vært familiens svarte får.
KOM TIL CHALLENGER CAMP AUGUST, 1989 - 15 ÅR GAMMEL
Som et barn uten makt er oppførselen din eneste makt.
Så jeg… Ja, jeg utagerte litt.
Jeg drakk og gikk på fester. Jeg elsket å røyke marihuana.
Jeg var en stoner. Det kunne bekymre folk.
Jeg hadde kjæreste,
og han var kjent som en slags bråkmaker i byen.
Foreldrene mine likte ikke at jeg datet ham, og moren min likte meg ikke.
Hun hadde prøvd å bli kvitt meg siden jeg var 12 år.
Så jeg pakket sakene mine og stakk av.
Jeg var hos søsteren til kjæresten min og gjemte meg da politiet kom.
Politiet sendte meg hjem med foreldrene mine,
men de sa ikke hvor jeg skulle.
Jeg sov på bakken, ikke noe telt, ingenting. Det var steinete.
Kom igjen! Opp! Dette er ikke sommerleir. Nå skjer det. Kom igjen!
Om morgenen var det en gjeng med barn der.
Tynne, opprevne skjorter, og en jente kom bort til meg.
Jeg tygget tyggis, og hun spurte om hun kunne få den.
Hun ville ha tyggisen jeg tygget. "Den er uten smak", sa jeg.
Hun sa: "Jeg bryr meg ikke." "Ok", sa jeg.
Så ba en annen meg om suppen min, og jeg skulle gi ham den.
Så sa en jente: "Ikke gi ham suppen din. Du trenger den." "Ok", sa jeg.
Det var 45 grader, og jeg gikk 800 kilometer i tennissko.
Alt handlet om å overleve.
Fortsett å gå. Her.
-Takk. -Bare fortsett å gå.
På hvert stadium ble livet litt bedre.
I den andre gruppen hadde vi en vogn,
så de kunne legge alt utstyret sitt i vognen, men de måtte dytte den.
Og den tredje gruppen, der tok vi med en smørkinne.
Vi tok med en jerngryte.
KOM TIL CHALLENGER CAMP AUGUST, 1988 - 13 ÅR GAMMEL
Med tanke på alt som foregikk i livet da,
plaget det meg ikke at det var vanskelig og skittent, og at alle stinket grusomt.
Her har vi jobbet med balanse.
Det er en sjel i alt det vi gjør.
Det har alltid vært slik, fra tidenes morgen.
Det var vanskelig å bo hjemme.
Moren min og jeg kranglet konstant. Jeg gjorde det ikke bra på skolen.
Og så, måneden etter at faren min døde,
prøvde jeg å ta mitt eget liv.
Ok. Samle dere her borte. Lag en hesteskoform.
Det føltes annerledes. Det var en annen energi i gruppen,
og det var lite tid til å tenke over livet.
Jeg var i overlevelsesmodus på det tidspunktet.
Det var en trøst for meg.
Himmelske Far, vi ber deg om å hjelpe oss nå.
Vær oppmerksomme på offeret dette dyret representerer for oss.
-Vi sier dette i Jesu Kristi navn. Amen. -Amen.
Jeg blomstret. Jeg likte virkelig å være der.
Vi skal vise forskjellige måter å lage mat på.
Den ene er gropen. Vi skal bruke magen.
Vær klar for å røre. Få inn kjøttet.
Noen spurte om hvordan jeg visste når de kunne dra.
Man så det på dem, på uttrykket deres. De hadde et glimt i øyet.
De smilte smil man ikke kunne tørke vekk.
De fleste tenåringer burde komme hit og forbedre seg,
og dette blir nok det beste som har skjedd deg.
Steve hadde en visjon om at alle trenger et overgangsritual
fra barndom til voksen alder, og det består vanligvis av…
…noe veldig vanskelig.
Det gjør bare vondt.
Jeg bare…
Jeg dyttet mamma vekk, og jeg dyttet pappa vekk.
Hun skrev et brev og sa at hun elsket og savnet meg
og ville jeg skulle komme hjem, men jeg må være her.
Hvis jeg dro hjem tidlig, ville det ikke…
All innsatsen som er lagt ned i…
…å endre meg, ville vært bortkastet.
De gikk gjennom et overgangsritual, og dette var begynnelsen på det.
Hvor mange av dere var glade for å være her fra aller første øyeblikk?
Én, to. Hvor mange av dere er glade for å være her nå?
Ja.
Hvor mange av dere har lært noe om dere selv som dere ikke visste da dere kom?
Og det er vanskelig å forklare for en som ikke forstår.
Jeg følte jeg fikk til noe.
På slutten av hver eneste dag følte jeg jeg hadde fått til noe.
Vi blir bedre av kamp, prøvelser og motgang.
Det er en enkel ligning.
Vi har hatt over 700 unge her. Vi har endret hundrevis av liv.
Disse barna trenger dette. Vi redder så mange flere liv.
Matthew ville vært i ungdomsfengsel eller død
om vi ikke hadde fortsatt å prøve å gjøre noe.
Beklager.
Jeg drakk mye. Jeg røkte mye marihuana.
En gang iblant tok jeg litt LSD.
Eller så røkte jeg litt PCP.
Det er en bro nedi gata, og han pleide å hoppe ned på togene der.
Han løp løpsk.
Jeg hadde det gøy.
Men samtidig ble jeg stadig arrestert for narkotikabesittelse og sånne ting.
Jeg var nok et mareritt.
Politiet var her ofte med Matthew på den tiden.
De hentet ham. Kanskje han hadde fått tak i alkohol.
Om det var meg, faren hans, skolen, politiet,
hva enn straffen var, spilte det ingen rolle.
Da måtte jeg tenke utradisjonelt.
Vi prater om barn i et crackhus, eller som rømmer,
de er ute av kontroll og mestermanipulatorer.
-De klandrer alle andre. -Manipulatorer.
Når de er 25 år, vil ikke grunnene til at de sluttet på skolen
eller ruset seg, ha noe å si.
"Jeg vet ikke hva annet jeg kan prøve. Det høres bra ut."
Jeg hadde bare vært der… Jeg hadde ikke vært der så lenge,
men jeg ville så gjerne tilbake til McDonald's hjemme.
Og Oreo-kjeksene mine.
Og Round Top-isen min. De gode greiene mine.
Men de voksne hadde tatt valget, så jeg tenkte: "Bare innse det.
Du er her. Gjennomfør programmet. Så er du ute og kan ta en øl."
Jeg var redd jeg ikke ville komme hjem på lenge,
men jeg tenkte: "De kan ikke drepe meg." Det var det jeg tenkte.
I kveld, en mann som sier: Slutt med dullingen, dropp psykiateren.
Gi tenåringene en enkel beskjed.
Ta dere sammen. Livet er ikke enkelt. Ta et overlevelseskurs.
Steve hadde ansvaret for hele programmet.
Reklame, telefonsalg,
økonomistyring i selskapet og selskapets ansatte.
Og det vokste mye raskere enn han forventet.
Så han var veldig avhengig av menneskene i det sørlige Utah
som ledet programmet der.
VELKOMMEN TIL ESCALANTE
Jeg tenkte vi vokste for fort, og jeg tror ikke vi var klare for det.
De har ingen dusjer, toaletter, køyer eller spisesal.
Noen av de ansatte var… De var ærlig talt fyllstoff.
Sengene deres er pledd på bakken.
De ville hjelpe,
men de hadde ikke samme forståelse som oss.
Barna holdes ansvarlige for sine handlinger.
Deler du mat med en sulten venn, må begge gå uten.
Stjeler du mat, blir du bundet på hender og føtter.
Så de fleste ansatte var veldig unge.
Og så var det Horsehair, som var feltleder.
Problemet er at han trodde på Steve Cartisano,
så Steve Cartisano kalte oss manipulatorer, løgnere.
Det ble prentet inn i de ansatte at de ikke skulle tro på oss.
Noen barn sier: "Jeg har vond rygg."
Eller: "Kneet gjør vondt." Se i legejournalen.
De har aldri skadet kneet eller hatt vond rygg.
Når du sier du er syk, kaller de deg en løgner.
Kom igjen. Det gjør vondt. Herregud!
De holdt tilbake alt fra oss.
Har du feil innstilling,
blir du her mer enn 63 dager, til den er rettet opp i.
Jo lenger vi var der, jo mer ble det som Fluenes herre.
Vi satte opp håret med tamponger på grunn av hyssingen.
Noen ganger pakket de dårlig, så sekkene falt fra hverandre på stien,
og da fikk de en stein som straff.
Jeg kunne beveget meg så mye raskere uten denne teite steinen.
Du brukte T-skjorten som dopapir fordi du ikke fikk dopapir.
Tenk om du gikk gjennom ørkenen
og møtte skitne barn med tamponger i håret? "Hva faen?"
Jeg ville ikke bo i ørkenen mer.
En dag nektet jeg å reise meg.
Jeg tror rådgiverne sa at jeg måtte reise meg.
Jeg sa: "Nei." De sa: "Reis deg!"
Jeg sa: "Nei.
Dere får ikke tvunget meg opp."
Og han slo meg.
Han slo meg.
Det var en annen rådgiver.
Rådgiveren ba ham binde føttene mine sammen ved anklene,
og han begynte å dra meg. Det gjorde vondt.
Men etter bare tre meter stoppet han.
Han spurte om jeg var klar til å gå. Og jeg hadde smerter.
Han fortsatte å dra meg.
Huden ble skrapet av ryggen min.
For hver 10.-15. meter stoppet han og sa: "Klar for å gå?"
Jeg fortsatte å si nei.
"Du får meg ikke til å gå."
Steve Cartisano kom ut neste morgen.
Han ba meg huske at det var min feil at det skjedde,
og så gikk han.
Jeg tenkte: "Du er rådgiveren min.
Dere skal liksom hjelpe meg, men dere slår meg."
Hvem kan jeg stole på nå?
De statlige sosialtjenestene varslet
at de hadde fjernet en ung mann fra Challenger-programmet,
og at han hadde skader jeg måtte vite om.
Mitt første møte med programmet var i starten av 1990.
TIDLIGERE SHERIFF, KANE COUNTY I UTAH
Statstjenestemenn sa at de tok barn med alle slags problemer,
barn som solgte og brukte narkotika,
og satte dem sammen med barn som bare var stillesittende sofagriser
og plasserte dem i den tøffe ørkenen,
og de lot ikke politiet få tilgang.
Jeg passet på å huske det,
i tilfelle jeg måtte ha med programmet å gjøre i fremtiden.
Jeg kjørte til sykehuset,
gikk inn og ble sjokkert over å se denne unge mannen, Matthew,
i den tilstanden han var i.
Han hadde blitt undersøkt av en av de lokale legene.
Han sa at gutten var utmagret.
Legen hadde telt over 80 arr, merker og skader
på ryggen og overkroppen
som han pådro seg mens han ble dratt gjennom ørkenen.
Og han fortalte meg at sårene var i ulike stadier av tilheling,
og at han ble mishandlet av ansatte i programmet.
Hva følte du da du fant ut av det?
Jeg var opprørt. Jeg var sint, for jeg sa til de ansatte:
"Om du skader eller mishandler et barn her ute, får du med meg å gjøre.
Jeg tar meg av deg."
Noen av måtene vi gjorde ting på, kunne se ut som mishandling.
Du bør begynne å behandle moren din bedre.
Grensen er tynn noen ganger.
Ingen bør bli banket opp,
men det finnes en tid og et sted for kroppslig straff.
Litt ris, ikke sant? Ris kan gjøre underverker noen ganger.
-Forstår dere? -Ja, sir.
-Jeg hører dere ikke! -Ja, sir!
Beklager, jeg er kanskje gammeldags, men mennesket trenger parametere.
Ellers får vi anarki, og anarki fungerer ikke.
Aldri.
Noen ringte for å si at de hadde ført Matthew til sykehuset,
og jeg tenkte: "Vel, han er på sykehuset, så alt er i orden."
Så jeg fløy ut. Noen fra Challenger hentet meg.
De betalte for et hotell.
Men da jeg så Matthew, var det over. Vi var på vei hjem.
Jeg forsto at det var en utrygg situasjon fra starten av.
Det vanskeligste med å være der?
At foreldrene mine sendte meg dit.
Programmet kostet foreldrene mine over 16 000 dollar i 1989.
Så jeg… Det var mye penger i 1989.
I løpet av de siste tre årene
sier Cartisano at nesten 800 barn har gjennomført.
Det er nesten 10 millioner dollar.
Steve var smart. Han visste at det kostet mye penger.
Hvorfor skal vi klandre noen som eier et firma for å tjene penger?
Han tjente mye penger.
Han går ut og kjøper et stort, vakkert hjem.
Jeg fikk en radio!
Han leide biler. Han leide en Lamborghini en gang.
Det går helt mot at de bare prøver å hjelpe barn. Ikke sant?
Det var veldig overdådig.
HJEMMEVIDEO
Jeg var ikke involvert i økonomien.
Jeg vet bare at vi hadde grei inntekt, så det kom inn mye penger, tror jeg.
Men det gikk også mye ut. Det var veldig dyrt å drive disse programmene.
Vi fant et hus i Utah.
Det var et stort hus, omtrent 600 kvadratmeter.
Hva synes du, Jen?
Jeg kjøpte en hest og begynte å ri.
Så ting var veldig bra, og det virket som en stor suksess.
Det var der han begynte å miste fokus.
Det fjellet kalles "Fiftymile Mountain".
Det er 80 km langt, helt til Lake Powell.
Det er også Kaiparowits-platået.
Dette var et dårlig område for barna å gå tur i.
Dette landskapet kan bli dødelig veldig raskt.
27. JUNI, 1990
Jeg kjørte med en annen sheriff…
…da Richfield-sentralen sa
at en kvinnelig deltaker på Challenger Foundation
var på vei til sykehuset i Panguitch.
Da jeg var på kontoret i Provo,
fikk vi en telefon fra andre leirer om at det hadde skjedd noe.
Så Steve tok telefonen for å spørre hva som skjedde,
og fremtoningen hans endret seg. Det var ganske alvorlig.
Vi kastet fra oss alt med det samme.
Han og jeg fløy ned.
Vi visste ikke hva tilstanden var. Vi visste bare at det var alvorlig.
Og vi landet rett foran en ambulanse.
De utførte HLR på henne og koblet henne til.
En legeassistent så på henne,
det tok ikke engang 45 sekunder før han sa hun var død.
Steve ble knust av det.
Han ble helt knust av det.
En del av ham så nok på det som hans feil,
for det var hans program, og han fikk barn inn i programmet,
men han visste også at det var utenfor hans kontroll.
Han tilbrakte ikke så mye tid i det sørlige Utah på det tidspunktet,
så jeg tror han innså at det ikke var noe han kunne gjort
som kunne endret utfallet.
Kristen Chase hadde tilbrakt tre dager på det ulendte Kaiparowits-platået.
Hun kollapset og døde etter en dagstur på åtte km.
Dette er Sharon Fuqua.
Sharon sendte datteren deres, Kristen,
til en villmarksleir etter at hun strøk i 10. klasse
og tok en overdose av antidepressiva.
Hun var 16 år gammel.
Sharon kunne selvsagt ikke vite
at hun aldri ville se sin eneste datter i live igjen.
-Hun ser rampete ut. -Ja, det var hun.
KRISTENS MOR OG BROR
Hun var veldig søt og elskelig og…
-Hun elsket å kle seg ut og… -Ja, hun elsket å gjøre det.
Men litt senere endret det seg.
-Hun ble opprørsk. -Ja, ble opprørsk. Ja.
Hun hadde det vanskelig.
Vi visste ikke hva vi skulle gjøre.
Fjerde uke er det en 4-dagers soloperiode. Narkotikaen er ute av systemet.
De vil hjem og være sønner og døtre, få en utdannelse.
Det er bare… Du tror det vil hjelpe.
Jeg vokste opp i en gårdsfamilie i det tøffe ørkenlandet her.
Folk som vokste opp i dette området, vet og forstår hvor tøff ørkenen kan være.
Du er mellom vannhull som kanskje er 16 km fra hverandre.
De ansatte hadde lite opplæring.
Noen av dem var tidligere Challenger-deltakere.
Det ble tydelig at det var en oppskrift på katastrofe.
Betjenter fra sheriffens kontor i Kane County
raidet i dag Challenger Foundation.
Myndighetene håper at dokumentene vil vise hvilke siktelser som skal tas ut.
Da sa jeg: "Jeg kommer til bunns i dette,
og vi skal gjøre noe med det."
Max Jackson er sheriff i Kane County, der Challenger ligger.
Han sier han er oversvømt av klager fra foreldre fra hele landet.
Denne saken tok over livet mitt.
Så lenge de er der ute, vil politiet ha mye å gjøre.
Tjenestemenn har bestemt seg for å knuse meg.
Får de ikke tak i meg, så går de via programmet.
Om du sender noen ut i ørkenen, og de faller,
de viser tegn til varmeutmattelse, da behandler du dem.
Pionerer leder ikke bare vei, de treffes av piler.
Jeg er en frittalende forkjemper.
Jeg har sett så mange endrede liv, så mange takknemlige foreldre,
at jeg nekter å la en gjeng småbyråkrater diktere
når de ikke kommer og ser seg rundt.
Det er et stort potensial for mer mishandling og muligens et nytt dødsfall.
Tjenestemenn siktet Cartisano og Challenger Foundation
for uaktsomt drap.
UAKTSOMHET INKLUDERER, MEN ER IKKE BEGRENSET TIL, DET FØLGENDE:
Om Steve ble dømt, måtte han i fengsel.
Det var det ingen tvil om.
Og han ville ikke klare seg i fengsel, så han var veldig bekymret.
Han visste at om han tapte rettssaken, ville han havne i fengsel
og forlate en ung mor med fire små barn.
Står til?
Vi forventer at det vil bli kastet mye skitt, og vi er klare.
De ville bare knuse ham.
Åtte andre unge sier de ble slått, sultet og bundet til trær av lederne.
Ni påstander om barnemishandling er rettet
mot Challenger Foundation, fra å binde barn til trær,
til å dra dem bortover den steinete bakken.
Søksmål.
Søksmålene begynner å hope seg opp.
Søksmålene har skapt betydelig negativ publisitet i hele landet.
Challenger sier det har kostet programmet millioner av dollar.
Challenger kostet familier opp til 16 000 dollar.
Men en av Cartisanos hovedfinansieringsmåter
var å fakturere foreldrenes forsikringsselskaper
for barnas "behandling".
Plutselig vil selskapene ha det tilbake
fordi de ser nyhetsdekningen, og de tenker: "Vent litt."
Jeg er veldig engasjert, for jeg vet om mange andre
som har blitt mishandlet. Det burde ikke skje mer.
Programmet ble avsluttet.
Vi hadde ingen inntekt. Jeg jobbet på Sears.
Så brukte vi et og et halvt til to år på å kjempe i rettssaken.
Aktor prøvde nok en gang å slå fast at Cartisano tenkte mer på profitt
enn sikkerheten til tenåringene han skulle hjelpe.
De har løyet i to år. De har løyet.
De er de mest svikefulle menneskene jeg har møtt.
De mente at Kristen Chase gikk en for tøff tur og døde av heteslag.
Funnene fra obduksjonen
viste at de indre organene hennes
var noenlunde i overensstemmelse med heteslag,
men det passet også med andre dødsårsaker.
Det var alt jeg måtte vise. Det var ikke heteslag.
Da ville drapssiktelsen frafalles.
Jeg er ikke lege, men hun ble ført opp hit til ørkenen,
atten hundre meter, 38 grader,
utrent, og tvunget til å gå.
Jeg mener at han var uaktsom,
og den uaktsomheten førte til Kristen Chases død.
Vi lyktes med det vi gjorde.
Han la opp til det selv, og jeg la opp til det selv.
Slik jeg forstår det, Mr. Cartisano,
er du siktet for uaktsomt drap.
Det stemmer.
Var Challenger Foundation ansvarlig for Kristen Chases død?
Jeg kjente ikke Kristen. Jeg var 80 mil unna da hun kollapset.
Men i Kristens tilfelle, i de ni mishandlingssakene,
i søksmålene mot deg, i skattemyndighetenes sak mot deg…
Det er en slutning…
Du har en rolig holdning
til å være en mann hvis verden kanskje kan ende.
På dagen dommen skal falle
sender dommeren juryen ut for å diskutere.
Det så ikke bra ut for Steve Cartisano.
Omstendighetene hun døde under,
indikerte at hun hadde blitt tvunget til å gå
uten vann i voldsom hete.
De gikk ut om morgenen,
og kom ikke tilbake med en dom før på kvelden.
Oddsene var mot ham
fordi han måtte bevise i retten at det var en ulykke.
Juryen kommer inn, og dommeren spør: "Hva er dommen?"
"Ikke skyldig."
Vi går ut. Det var veldig spennende.
Feilen forsvarsadvokater noen ganger gjør,
er at de prøver å bevise en alternativ teori. Det er en feil.
Du må bare vise at aktors teori om saken er feil.
UAKTSOMT
Du vet ikke sikkert hva hun døde av.
Vi tror det kan ha vært toksisk sjokksyndrom eller septisk sjokk.
Det var ikke heteslag, det er iallfall rimelig tvil rundt det.
Det var en stor lettelse.
Ubeskrivelig lettelse.
Det måtte ta slutt, og det var det jeg ville.
Etter to år måtte dette ta slutt, og jeg er glad det er over.
Vi følte det var et svar på en bønn.
Bare vantro, fortsatt.
Har det gått 32 år?
Vi savner henne veldig.
Masse.
Ingen hadde ansvar for det. Det er noe som skjedde.
Jeg vet ikke om det høres kaldt ut, men det er virkeligheten.
CARTISANOS KRITIKERE
Vi ville ikke ha mer publisitet.
Vi ville ikke ha mer stress og strev.
Jeg var bekymret for barna mine og virkningene på dem.
Jeg ville han skulle slutte med ungdomsprogrammer.
Men det var som om han ikke visste hva annet han kunne gjøre.
Jeg har alltid vært god til å jobbe med barn. Jeg forstår dem. Jeg har vært der.
De vil fortelle om problemene sine, jeg sier vi kan sammenligne.
Vil du snakke om et tøft liv? La oss gjøre det.
Jeg har klart å overvinne det. Det kan du også.
Dette er Steve da han var fire eller fem år gammel.
Det er Inez.
Da han var baby, ble han først forlatt av faren og moren,
og han ble adoptert av et par kalt Troy og Inez.
Hun ble knust
da de biologiske foreldrene tok ham tilbake
da han var rundt to år gammel.
Hva er bakgrunnen og opplæringen din?
Det varierer. Jeg har gått Livets harde skole.
Hvor jeg kommer fra og mitt eget liv.
Moren min var heroinavhengig og satt i fengsel.
Hun ble drept da jeg var 17 år.
Faren min hadde voldsomt temperament. Han taklet problemer ved å slå.
Han slet seg gjennom ungdomsskolen og videregående.
Det var ikke lett.
Han ville ikke gå inn i farens betongbedrift,
så han ble med i luftforsvaret.
Det forandret livet hans og fikk ham til å bli den selvsikre personen han ble.
Kombinasjonen av trening og overlevelseserfaring,
og det han opplevde i luftforsvaret,
hjalp ham med å modnes og bli en mer ansvarlig person.
Så han trodde virkelig at det var en god måte
å hjelpe unge mennesker på
som ville styrke selvtilliten og hjelpe dem å ta bedre valg i livet.
Men nå som rettssaken var over, han hadde blitt frikjent…
Jeg ville at han skulle finne en annen måte å forsørge familien på.
-Og gjorde han det? -Nei.
Nei.
Andelen voldsforbrytelser begått av unge i USA har økt med mer enn 25 %
det siste tiåret.
Jeg lukter marihuana. Nesen min lyver ikke.
Da man kom til 90-tallet, slet foreldre fortsatt med:
"Hva gjør jeg med ungen?"
Det er visst sant. Unger røyker mye marihuana.
Kanskje like mye som i gamledager.
Steve visste at villmarksprogrammer fortsatt kunne hjelpe mange familier,
men hvor enn han gikk, stoppet sosialtjenesten ham.
Han har blitt svartelistet.
Men Cartisano frydet seg over å alltid kunne overliste myndighetene
og starte på nytt på et sted hvor ingen visste hva han het.
Står til? Visste dere ville være her.
Så til slutt dro han til Jomfruøyene. Saint Thomas, tror jeg.
Som reporter ville jeg ta ham.
Jeg prøvde, for domstolen gjorde ingenting.
Den domstolen vi hadde, var folkeopinionen.
Hvis du snur én stein, er det en annen stein å snu under den.
"Steven Cartisano, hvis villmarksterapiprogram ble forbudt
etter at en jente under hans omsorg døde i ørkenen,
er i gang igjen.
Nå driver han et program kalt HealthCare America."
Han driver fortsatt på.
Da vi først møttes, studerte han film,
så han brukte bakgrunnen sin til å lage en salgsvideo.
Han laget en fin, velprodusert video med skuespillere.
Vanligvis er opprøret de første dagene ganske subtilt.
De er litt trege. De sleper føttene. De vil ikke at det skal gå lett.
I stedet for å gå tur, ble barn sendt ut i båter, tror jeg?
Det var det det var.
-Hei, hva driver du med? -Ro deg ned.
-Dan!
"Vent", tenkte jeg.
Uten å la seg avskrekke av at han nettopp ble frikjent
for uaktsomt drap på en 16 år gammel jente i hans varetekt,
gjorde han hva? Du tuller, ikke sant?
Dan!
I et slikt program vil noen barn være mer aggressive enn andre.
Spesielt Dan var veldig aggressiv.
Steve tar det til neste nivå og sier: "Jeg tar enda mer betalt."
Konseptet hadde endret seg fra den bare Utah-ørkenen
og å lære overlevelsesferdigheter,
til noe som er litt mer som et hyggecruise i Det karibiske hav.
Jeg passer på og hjelper, men gjør det ikke for deg.
Gjør du det feil, må du leve med det.
De kaster anker et sted, og de går av båten en liten stund,
men ni av ti ganger er det ingen andre der.
Du kan reglene. Vi går sammen…
-De trenger ikke mat. -Vi spiser sammen. Sånn er det.
Han klarte å tiltrekke seg noen av de mest velstående familiene i USAs historie.
Rockefeller.
Barnebarnet til den avdøde guvernøren i Arkansas, de sendte ham dit.
Alle trodde at dette var et legitimt, troverdig program som hjalp barn
så de kom tilbake med respekt, så gode som nye.
Vi måtte bare håndtere det på en veldig kontrollert måte.
Det var nesten noe vi måtte gjennom.
Og det gikk bra. Vi endte opp med å bli veldig nære.
Jeg gikk til legen, og han tok det opp med… Jeg tror det var moren min…
Og vi endte opp med å få HealthCare America-videoen.
Hva tror du du vil gjøre?
Vet ikke. Vil ha frihet eller noe.
Nøkkelen til terapi med en ung person er forhold,
og om de ikke har det…
Filmen var veldig overbevisende.
…oppnå alt de ellers kunne.
I tenårene var Adam helt ute av kontroll.
Han holdt ikke ut med moren sin. Han kastet kniver på henne et par ganger.
Det husker jeg.
Jeg var en sint unge
og tror jeg brukte det å bli adoptert som en unnskyldning for å være sånn.
Vi var desperate og måtte gjøre noe.
Dere vet hvorfor dere er her.
Dere tar ikke ansvar for handlingene deres.
Nå skal dere lære det.
Jeg trengte en slags veiledning i livet mitt, for jeg hadde ingen.
Pappa jobbet alltid.
Så jeg fløy til Saint Thomas.
Jeg var klar for noe nytt.
Jeg var klar for å bli bedre, for å jobbe med meg selv.
De neste 6,5 månedene skapte programmet stor endring.
Det forandret alt.
FAREN TIL ADAM
Første gang jeg møtte Steve, var da jeg dro til Costa Rica.
Adam hadde vært der en stund.
Vi hadde ikke sett ham, og de tenkte det kunne være bra å besøke.
Hva ville du fortalt faren din om han var her?
Ville klemt ham.
-Du bør snu deg. -Snu deg. Jeg er her.
Det er veldig følelsesladet.
Jeg er ikke en følelsesperson, men det gjorde meg følelsesladet.
Jeg ville komme på besøk.
De fleste jeg snakker med som har opplevd dette…
Du kan ikke prate om det, uten å bli retraumatisert,
på minst fem år.
Du er kanskje en bortskjemt unge, men ingen bryr seg.
Hvis din egen forelder ikke bryr seg om deg,
bryr ingen seg.
Hvem sender ungen sin til noe sånt?
Foreldrene mine kom for å hente meg,
og moren min ville ikke komme nær meg fordi jeg stinket.
Vi satte oss i bilen. Hun rullet ned vinduet. "Hun stinker."
"Hva faen? Hva er det med dere?"
Jeg glemmer aldri da du ble uteksaminert. Du hadde vært nykter en stund.
Ja.
Kom tilbake til Atlanta, og det… Det tok en uke før det begynte på nytt.
Nei, jeg tror det var en måned, og så gikk jeg tilbake til gamle vaner.
Det var lite som endret seg.
Jeg burde ha latt deg være der resten av livet.
Det var…
-Resten av livet? -Ja, i jungelen.
Mitt første spor var å høre med forskningsstasjonen på Saint John.
Det de sa, var at en gjeng med barn og noen voksne kom på en båt
og sa de var der for opplæring
til en organisasjon kalt HealthCare America.
Men så begynte de å legge merke til at ungene var veldig ustelte
og at det ikke var noen struktur.
Så sjefen for forskningsstasjonen
ringte Jomfruøyenes byrå for lisensiering,
og HealthCare America hadde ikke lisens til å drive på Jomfruøyene,
Det var en hemmelig operasjon. De hadde ikke fått tillatelser.
Det var ingen bekreftelse fra politiet. Det var ingen helsetilsyn.
De kom ut av det blå,
kastet anker og begynte med villmarksterapi i tropene.
Da myndighetene nærmer seg,
bestemmer Cartisano seg for å dra.
Kapteinen seiler fra Saint John til en annen øy
som er nesten ubebodd.
Disse barna vet ikke hva som foregår.
De er som fanger på denne flytende terapileiren
uten terapi.
Og de er der ute på havet i månedsvis.
Hei, pappa. Vi elsker deg. Julen blir ikke den samme uten deg.
Vi savner deg.
-Ha det, pappa! -Ha det!
Jeg var hos HealthCare America i ni måneder.
Vi ante aldri hvor vi skulle,
hvor lenge vi skulle være der, eller hva planen var.
Det virket som om vi alltid prøvde å dra et sted,
fra øy til øy,
og ble akkurat lenge nok til å skaffe nødvendigheter.
Vi dro fra Jomfruøyene til Puerto Rico, Mona Island.
Den dominikanske republikk.
Haiti, og så dro vi til Jamaica.
Og så dro vi til Venezuela og Cartagena i Colombia.
Dette er ikke steder som er nære hverandre.
De er over hele Karibia.
Jeg var bare redd for hva som kunne skje.
Jeg bare… Det er vanskelig å forklare.
Å aldri vite når du skal hjem,
bare føle at det varer for alltid.
Du føler du aldri blir bra nok til å dra hjem.
Jeg finner ut at programmet bare har fem barn
på en katamaran.
Og etter flere uker er de i nærheten av land i Puerto Rico.
Flere av barna bestemmer seg for å komme seg vekk.
De prøvde å finne noen som trodde på dem og lyttet.
"Hei, vi rømte nettopp. Hjelp oss!"
Kapteinen er så lei av at de flykter
at han bestemmer seg for å binde dem fast i en bil,
legge løkker rundt halsen,
og feste tauet til bilen så barna ikke slipper unna.
De puertoricanske myndighetene kommer,
i tro om at det er organisert kriminalitet.
Barna dro hjem og spurte foreldrene: "Vet dere hvor dere sendte meg?"
Myndighetene blir involvert, Puerto Ricos helsevesen.
Ingen tillatelse, ingen autorisasjon til å gjøre det de gjør,
og Cartisano har som vanlig gitt dem tøff kjærlighet og forlatt dem. Han er borte.
Så fra et reportersynspunkt tror alle at han vil skjule seg.
Han vil finne et annet yrke.
Vi hadde mistet alt.
Penger som kom til ham for programmet, som han brukte til programmet,
jeg kan ikke huske å ha sett noe av det.
Jeg visste at det gikk dårlig økonomisk.
"Vi kan ikke kjøpe det. Vi kan ikke gjøre dette."
På den tiden forsto jeg ikke så mye. Ja, vi hadde ingenting.
Faren min var genial. Han er den smarteste jeg har møtt.
Han kunne ha gjort så mange ting.
Så jeg sa: "Pappa, vær så snill og gjør noe annet."
Jeg var sint og ville han skulle gjøre noe annet,
så vi kunne leve normalt. Jeg ville at familien skulle være normal.
STEVE OG DEBBIES SØNN
Det er veldig bra.
Ja. Hei.
-Hei. -Hei.
Kan du se på dinosauren for meg?
Ja, det er bra.
Da David gikk i 2. klasse, var han sjenert.
Kan du snu deg mot veggen? Her borte.
Men så, da han ble 12 år, begynte han å henge
med unge som likte å drikke og feste og røyke marihuana og sånt,
og raskt… Jeg tror han oppdaget at sjenansen forsvant.
Han begynte å bruke mye narkotika.
Han hadde ikke en stopp…
Dave hadde ingen grense.
Han ville ta så mye han kunne, hele tiden, uansett hva.
Det gikk bare dårligere. Han ble tung rusmisbruker.
Det var veldig vanskelig. Jeg jobbet fulltid.
Steve gjorde småjobber her og der.
Steve Cartisano var fortsatt overbevist om
at villmarksterapi var god business.
Så Steve får kontakt med forretningsmenn som vil starte et program i Samoa.
Steve har blitt konsulent.
Men Steve Cartisanos rykte begynte å ta ham igjen,
så han introduserte seg som Steve Michaels til foreldre.
STEVE MICHAELS ER STEVE CARTISANO
Steve fikk i gang programmet i Samoa.
Så vi bestemte oss for å sende David.
Vi sendte to menn ned dit for å kidnappe ham,
akkurat som vi gjorde med andre, og vi sendte ham til Samoa.
-Hva er dette? Er det inngangen? -Dette er liksom vakten.
Så ingen som ikke skal komme inn, kommer inn.
Det er et skilt der.
Det er skiltet. "Pacific Coast Academy."
Helt annerledes enn det brosjyren får deg til å tro.
HVER DAG TAR EN GOD UNGE EN GAL AVGJØRELSE
Det ble solgt til mamma i en veldig fin brosjyre.
Det ser ut som du skal på ferie.
Det var rundt 25 til 30 000 dollar, avhengig av ungen.
Hvordan hadde moren din råd?
Hun solgte huset vi bodde i, så det var en stor forandring for oss.
Hvordan var de andre?
Jeg kjente en av dem da jeg var der. Amber.
Hun var en jeg kjente fra Costa Mesa. Vi hadde felles venner og kom overens.
Vi så på hverandre og tenkte: "I helvete! Hvordan skjedde dette?
Hvordan endte en jeg kjente hjemmefra opp her i Samoa, av alle steder?"
Jeg var glad. Det var en lettelse.
Har du møtt Steve Cartisano?
Én gang.
Han dukket opp for å se til ungen sin.
Det var rart at han sendte sitt eget barn til campen.
Steve Cartisano sa:
"Du burde hjelpe andre ved å lære dem det du kan."
Jeg spurte om han mente som en del av staben. Han sa ja. Alle ville det.
Du er på toppen. Du får bedre behandling, bedre mat.
Jeg ville delegere oppgaver
og tvinge dem om de ikke ville gjøre det.
Fyren tilbød meg å få det lettere. "Ja, jeg gjør det."
Faren min var veldig håpefull.
Dave klarte seg veldig bra.
Faren min jobbet, og det var mer konsekvent.
Ting var veldig bra, og så, som alltid, gikk det…
Jeg ble kontaktet av en advokat som hadde en video
laget av en far og en sønn som var med i programmet,
som de ville jeg skulle se.
Så jeg besøkte advokaten på kontoret hennes.
De demper lyset, og TV-en slås på.
Kvaliteten var veldig dårlig, men det var åpenbart filmet i jungelen,
og førsteinntrykket mitt var
at det var noe du ville sett i en vietnamesisk krigsfangeleir.
Jeg tilbrakte halvannen måned i isolat for å ha dårlig innflytelse.
Jeg har rekorden. Tre og en halv måned. baby.
Man så ikke at de var barn. De var utmagrede. De var skitne.
De var dekket med insektbitt fra topp til tå.
Samme hvor fæl jeg er, fortjener jeg ikke å bli slått.
Ja, jeg også.
De levde bokstavelig talt som dyr.
Jeg har vært her i nesten et år. Jeg har blitt slått rundt syv ganger.
Mamma, pappa, jeg vil hjem. Takk.
-Er du 18 år? -Ja.
Det er ulovlig, de lar meg ikke dra.
Dette er min seng, dette er Brandons seng.
Det er steiner og litt høy.
Stedet var bare en lysning i jungelen da jeg kom.
Stedet ble bygget av de andre barna.
Så vi bygget veier. Vi gravde grøfter for å legge rør.
Vi laget kloakksystemet.
Vi satte inn alt, all den generelle infrastrukturen,
så det ble noe investorene kunne tjene penger på.
Det er en arbeidsleir.
Hva skjedde da dere rømte?
De banket oss og tvang oss til å være oppe hele natten, på hendene…
På knærne med hendene over hodet.
Det som slo meg etter å ha sett videoen,
var at dette var det mørkeste kapittelet i Cartisano-sagaen jeg kunne huske.
Det var en mye skumlere følelse.
Mishandlingen, situasjonen, forholdene virket mye verre.
Hei. Jeg heter Amber Michelle. Vil du vite hvor lenge jeg har vært her?
-Ja. -Jeg har vært her i nesten 16 måneder.
På denne tiden i fjor
ble jeg bundet,
kastet i bakken og…
-Faen! Staben lytter. De kommer hit nå. -Ikke vær redd.
Vi vasket bord. Jeg gjorde det klart at jeg var ferdig.
Og jeg ble kalt inn til lederen av leiren på det tidspunktet.
Han sa jeg skulle på isolasjon.
Jeg så på ham og sa: "Nei. Det er ikke…
Jeg har ikke gjort noe galt, jeg nekter."
Plutselig var fire av elevene der.
De felte meg, så jeg lå med ansiktet ned.
Så tvang de armene mine bakover og bandt dem.
De bestemte seg for å binde dem til føttene mine òg.
De ansatte gjorde det ikke, de visste det var mishandling,
så de fikk elevene til å gjøre det.
Når du sier "de", hvem mener du?
Kurt.
Jeg husker at jeg bandt henne fast til stangen i hytta.
Jeg var ikke med i starten.
Jeg var med henne i flere timer, og hendene ble lilla og blå.
Da det ble min tur, slapp jeg henne løs.
Jeg slapp henne løs litt, så hun kunne bevege hendene.
Så ble det natt og ikke mye søvn.
Hva skal vi gjøre? Og staben sa: "Kast vann på henne."
Det begynte med små kopper med vann. Så ble det mugger med vann.
Én gang var det 20 liter vann.
De lot meg ikke puste mens de gjorde det.
Det ga meg ingen glede. Jeg vil ikke gjøre sånt mot noen,
men vi ville ikke gjort det
uten at noen med ekstremt høy posisjon i staben
hadde instruert oss til det. Da hun var bundet, forklarte jeg det.
"Dette stedet er noe dritt. Det er bare tull."
Det burde ikke skje noe sted, og hun visste jeg ikke bestemte,
så jeg tror ikke hun var sint på meg.
Hvordan følte du deg da Kurt gjorde det?
Forrådt.
Hvorfor sa du ikke nei?
Etter de to dagene jeg var bundet, tok de meg med til et isolert sted
kalt "The Vow". Det er på den andre siden av øya. Da jeg var der…
-Ble du slått der? -Jeg ble seksuelt misbrukt der.
Jeg vet allerede at han ikke vil høre det, så…
Jenter ble aldri sendt dit. Jeg var den første.
Stedet vi måtte være på, var… Det var landsbyhøvdingen.
Høvding Tui.
Én dag, da hele familien hans var i kirken og jobbet,
var det bare oss to der, og jeg jobbet ikke, det var søndag.
Og…
…han misbrukte meg seksuelt.
Jeg husker at jeg satt.
Han begynte å…
Han hadde hånden sin på ryggen og armen min, og så begynte han å…
Han begynte å b…
…berøre meg, og…
Jeg…
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Man trekker seg unna,
og han er landsbyhøvdingen, så han har makten.
Noen dager senere fortalte jeg det til leirlederen.
Han fikk det til å virke som om jeg overdrev ting.
Og hvordan kunne jeg anklage Tui for noe slikt?
I så stor grad at han lot meg være der lenger.
Det siste Pacific Coast Academy ønsket,
var at en slik video
havnet i noen andres hender, for de visste hvor fellende den var.
Forelderen som laget videoen, kontaktet den amerikanske ambassaden,
og han sa at han måtte ut av landet med sønnen sin
før de ansatte hos PCA fikk vite hva som hadde skjedd.
Og ambassaden innså at dette er ille. Dette er kriminelt.
Så han dro umiddelbart til flyplassen,
og med dem var det en ansatt fra USAs ambassade
som hadde videokassetten skjult i en koffert.
Pacific Coast Academy hadde kontaktet samoanske myndigheter på flyplassen
og sagt: "Ikke la ham dra med videoen."
Det ville ikke bare skade forretningene,
de sa til samoanske myndigheter
at om videoen ble delt, ville det skade turismen.
Myndighetene i Samoa avhørte faren
og spurte ham om og om igjen hvor videoen var.
Han sa: "Jeg har sendt den til USA."
Han slipper gjennom.
Han får en video fra ambassadeutsendingen og kommer seg vekk fra Samoa.
Det var da nyhetskameraene kom, og det gikk over styr.
Jeg husker et nyhetshelikopter som sirklet rundt huset vårt i California.
Rett over.
Det var konstant.
MISHANDLING PÅ SENTER
VIDEOOPPTAK, INGEN TVIL
UMENNESKELIG
MISHANDLING
Navnet hans er knyttet til noe han ikke engang var…
Det gjør meg forbannet.
Han var der bare så vidt. Han var nesten ute på det tidspunktet.
Det var da de gikk inn og fikk barna ut.
Jeg jobbet på USAs ambassade i New Zealand på den tiden,
og tjenestemenn sa
at de hadde problemer i leiren,
og vi måtte dra og finne ut hva som foregikk.
Barna kunne ikke forlates i den situasjonen.
Vi klarte å komme oss inn i leiren.
Det var veldig sparsommelig.
Det var bare oss der, alle barna hadde blitt sendt vekk.
Det var tydeligvis noe på gang.
Vi gikk rundt området, og så hørte vi en lyd.
Vi gikk ned og fant et av barna der. Han var ganske syk,
og han var veldig motvillig i starten,
sannsynligvis av frykt for hevn, til å fortelle oss noe.
Men til slutt fortalte han oss at alle hadde blitt flyttet ut av leiren.
Men vi visste ikke hvor. Vi ante ikke hvor de kunne ha dratt.
Det var helt klart en rar dag fra starten av.
De var snille mot oss. Snillere enn… Det var rart.
De sendte oss til en strand.
Jeg husker at jeg gikk gjennom jungelen
uten å vite hva vi ville finne da vi kom dit.
"Hvordan fikk de barna gjennom her?"
Vi skulle bare være der en kort periode.
Og plutselig…
…svarte SUV-er med sotede vinduer,
én etter én, kom…
…susende gjennom der vi var.
Jeg vet ikke hvor de kom fra. Husker bare at de kom susende.
Barna var nede på stranda.
Jeg husker at jeg så på dem og tenkte: "Herregud."
Og noen kom ut av bilen…
…og sa at de var fra den amerikanske ambassaden.
Det måtte være tull.
Det er umulig at noen bryr seg nok.
Spesielt om meg. Det er… Det er umulig.
Denne videoen ble grunnlaget for søksmål.
LAGMANNSRETTEN
En storjury fikk vitnemål fra barna som gikk på Pacific Coast Academy
og foreldrene.
Og det som er fascinerende, er at fyren som fikk ut videoen,
de spør ham: "Hvordan kunne du være så dum
at du sendte ungen din til et sånt program?"
Og han tok frem brosjyren fra Pacific Coast Academy som Steve skrev,
og han leste opp hva slags barn Pacific Coast Academy er laget for.
Han legger den fra seg og sier:
"De beskrev sønnen min. Derfor valgte jeg det."
Cartisano kjente de emosjonelle kontaktpunktene
for foreldre i krise som følte at de ikke hadde noe valg.
Men Steve ble aldri holdt ansvarlig, for ting skjedde i verden.
9/11 skjedde, andre ting ble prioritert,
og Steve Cartisano, til tross for alt han gjorde,
var ikke en nasjonal sikkerhetsrisiko.
Kort tid etter at Dave kom tilbake fra Samoa,
begynte jeg å miste kontrollen.
Jeg begynte å bli en vill tenåring på det tidspunktet.
Jeg hang med vennene til broren min,
de begynte å ruse seg rett etterpå, og jeg fulgte etter.
Jeg kom hjem fra jobb, og TV-en var borte,
videospilleren var borte, og snøfreseren manglet i garasjen
fordi de stjal,
tok ting fra huset og solgte dem for narkotika.
Så da hadde jeg to barn som misbrukte heroin.
Vi prater om barn i et crackhus, eller som rømmer, ute av kontroll.
Og når de er 25 år, er unnskyldninger for hvorfor de sluttet på skolen
eller ruset seg, uvesentlige.
Jeg tok overdose i Seattle flere ganger.
Og så havnet jeg i en alvorlig bilulykke og ble arrestert.
Vi betalte kausjon for David et par ganger og fant ut at det var dumt.
Så da Catie ble arrestert, lot vi henne sitte i fengsel.
Barn må lære den leksen.
De er ansvarlige for sine liv og sine handlinger.
Jeg var så sint.
Vi føler begge skyld. Du stiller alltid spørsmål.
"Skulle jeg ha gjort noe annerledes? Kunne jeg ha gjort noe annerledes?"
Jeg innså hvordan livet ville bli uten forandring,
så jeg ble veldig involvert i rehabiliteringsmiljøet,
og her er vi 13 år senere.
Fjerde uke har de en 4-dagers soloperiode. Alt dopet er ute av systemet.
De vil hjem og være sønner og døtre for foreldrene
og få en utdannelse.
David har fortsatt å slite.
Og hvor er David nå?
Han er i fengsel, og han blir der i rundt tre år til.
Kan du snu deg mot veggen? Her borte. Kom tilbake.
Ja. Og det er pappa og Dave.
Det var vanskelig. Da jeg kom ut av rehab, fikk faren min kreft.
Kreft som hadde utviklet seg til stadium fire, tror jeg. Tykktarmskreft.
Han kjempet i seks eller syv år.
Han kjempet fortsatt da han døde av hjerteinfarkt.
Det var det de fortalte oss. Og det er tre år siden nå, tror jeg.
Jeg tror ikke Steve var slem.
Jeg tror han mistet fokus en stund. Sånn ser jeg på det.
Jeg tror ikke han var et dårlig menneske innerst inne.
Han var nok en god person innerst inne.
Den delen av historien som alltid har plaget meg,
er at selv om vi fikk ham frikjent, betalte han ikke.
Han betalte meg ikke, og det gjorde meg sint.
Jeg hørte ikke fra ham igjen. Frem til jeg hørte fra dere,
ante jeg ingenting.
Jeg likte Steve.
Jeg gjorde virkelig det, til jeg innså…
…alt han hadde gjort. Han tok sannsynligvis 50 000 fra deg.
Sannsynligvis.
For flere år siden søkte jeg på "Challenger Foundation".
Jeg ville få kontakt med andre som hadde vært på overlevelsesturene.
Det var da jeg så dødsannonsen.
AUGUST, 1955 - MAI, 2019
Det var en ekstrem blanding av sjokk og tristhet…
…og sinne.
CHALLENGER FOUNDATION-OVERLEVENDE
Det var katalysatoren for at jeg endelig snakket ut
om hva som skjedde med meg.
LAG INNLEGG
HEI, ALLE SAMMEN
Det første programmet jeg deltok i, var på Hawaii.
Én avdeling heter Solo.
Solo var en mulighet til å lære at du kan overleve på egen hånd,
at du kan…
Du kan takle vanskelige ting,
og Steve gjorde meg til noe som het "løper", og jeg hadde en walkie-talkie.
Jeg var livredd,
så Steve sa: "Om du trenger meg, om du er redd og trenger meg,
trykk på prat-knappen, så kommer jeg til deg."
Jeg var 13 år gammel og alene.
Så han kom, og han sa: "Trenger du noe?"
Jeg sa: "Ja, jeg ville vært takknemlig om du kom med krem."
Huden min var så tørr.
Beklager, gi meg et øyeblikk.
Så han tok med kremen og sa han kunne smøre ryggen min.
Jeg var ikke helt komfortabel med det,
men det var ikke så veldig unormalt.
Han ba meg legge meg på magen,
satte seg på meg
og smurte inn og masserte ryggen min.
Så ba han meg snu meg rundt.
Og jeg…
Jeg ville ikke, og jeg frøs.
Og han sa: "Det er ingen svær greie, bare snu deg."
Og han…
…begynte å smøre krem på skuldrene og brystet mitt.
Og så beveget hendene hans seg nedover…
…til brystene mine, og jeg prøvde å dytte vekk hendene hans.
Han sa: "Det er ingen svær greie. Bare tenk på meg som faren din."
Alt jeg kunne tenke, var: "Faren min ville aldri berørt meg sånn."
Det er morsomt. Det gikk nylig opp for meg,
da jeg så tilbake…
Jeg pratet faktisk med en venn, og jeg innså at alle tingene
jeg trodde var så fine og flotte med Steve,
egentlig bare var grooming.
Jeg visste det ikke da. Det gikk ikke opp for meg før nylig.
Et par år senere sa jeg det til mamma.
Ikke i detalj.
Men jeg fortalte henne at han hadde tatt på meg og vært seksuell med meg.
Gjorde hun noe? Rapporterte hun det?
Nei.
Grunnen til at hun ikke gjorde det, var at hun mente
at han gjorde bra ting for de unge,
og at hun ikke ville forårsake problemer.
Det slo meg hvor ofte han brukte ordet "manipulerende".
Som du ser, har disse barna alle slags måter å prøve å manipulere på.
Eller hvor ofte han beskrev barna som mestermanipulatorer.
Mestermanipulatorer som klandrer andre.
Når man ser på det som voksen,
innser man at han var den største mestermanipulatoren.
Det er en praktisk unnskyldning, ikke sant?
Å kunne angripe barnas troverdighet, vel vitende om at de er problembarn.
Det er ingen unnskyldning, men fakta.
Det er fortsatt en vellykket bransje. Det er mange imitatorer som driver på.
Da jeg var 16 år, ble jeg sendt på villmarksterapi
lik den Paris Hilton var på. La meg fortelle hvordan det gikk.
Steve Cartisano markedsførte traumer som en kur.
Imitatorene gjør det til en svær bransje.
Om natten tok de skoene mine, surret meg i en presenning
og la seg på enden, så jeg ikke fikk beveget meg.
Det er mange som i dag tenker: "Det forandret livet mitt,
men ikke til det bedre."
Det har gjort meg til den jeg er. Spilt en stor rolle.
Jeg var den narkomane
som dyttet handlekurven nedover gata, hjemløs.
Og jeg overlevde bare fordi
jeg kunne leve med veldig lite eller ingenting.
Jeg har brukt mesteparten av livet på å prøve å overleve,
og så satte jeg meg i situasjoner der jeg måtte overleve,
for det er det jeg kjenner og føler meg komfortabel i.
Jeg har fortsatt mareritt om det stedet, og jeg får det ikke ut av hodet.
Det har alltid vært med meg.
Hvis det kan skje med Paris Hilton og familien hennes,
tenk på de som ikke er her i dag.
Tenåringer er ikke bare barn vi har i hjemmene våre.
De er folk som stoler på oss.
Det skjedde med meg.
Jeg har skreket om det i 20 år, men det hadde ingen innvirkning.
Bransjen har bare vokst.
I ÅR VIL TUSENVIS AV BARN DELTA PÅ EN VILLMARKSTERAPILEIR I USA
CARTISANO-FAMILIEN VIL IKKE PROTESTERE MOT OVERGREPSANKLAGENE,
MEN FØLER SLIK ADFERD IKKE STEMMER MED MINNET OM HVEM STEVE VAR
DE NÅVÆRENDE CHALLENGER FOUNDATION, HEALTHCARE AMERICA
OG PACIFIC COAST ACADEMY ER IKKE KOBLET TIL DE I DOKUMENTAREN
HVIS DU ELLER NOEN DU KJENNER HAR BLITT MISHANDLET,
KAN DU FINNE HJELP PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekst: Ida Aalborg