Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Keskiviikkona tosi-TV-tähti Paris Hilton astui valokeilaan kongressitalossa.
Hän kertoi päättäjille traumaattisista tapahtumista,
joita hän koki 17-vuotiaana utahilaisessa laitoksessa.
Minua kuristettiin ja läpsittiin kasvoihin.
Mieshenkilökunta seurasi suihkujani.
Tätä tapahtuu kotimaassanne meidän nuorillemme.
Jos näin voi käydä Paris Hiltonille ja hänen perheelleen,
miettikää niitä, jotka eivät ole täällä.
TARINA ALKOI 35 VUOTTA SITTEN TOISESTA LEIRISTÄ
…JA YHDESTÄ MIEHESTÄ
Menin nukkumaan, ja aioin lähteä aamulla kouluun. Olin 15-vuotias.
Talo oli pimeä. Vanhempani eivät olleet kotona.
Minut herätti kaksi miestä, jotka seisoivat sänkyni vieressä.
He olivat isoja ja näyttivät eränkävijöiltä.
He käskivät minun pukeutua ja lähteä mukaan.
Jos yrittäisin paeta, joutuisin käsirautoihin.
He sieppasivat minut ja veivät minut kodistani väkisin.
Minut vietiin lentokentälle.
Heillä oli yksityiskone. Ilmassa he kysyivät, halusinko tietää määränpään.
Sanoin, etten halua, koska en halunnut näyttää pelkääväni.
Nousin autoon, jossa oli itseään "hulluksi kissaksi" kutsuva nainen -
ja mies eli "hullu koira". Muistan miettineeni, mitä ihmettä se kaikki oli.
Minut vietiin keskelle erämaata, ja kaukana näkyi tuli.
Minulle annettiin tyhjän kirjekuoren taakse kirjoitettu viesti.
"Tämä on parhaaksesi. Olet rakas."
RAKAS NADINE, TÄMÄ ON PARHAAKSESI. ÄITI JA ISÄ
Tajusin, että vanhempani palkkasivat ne tyypit sieppaamaan minut -
ja viemään minut ohjelmaan.
Liikettä. Se on menoa nyt!
Vauhtia!
Menoksi!
Ulos autosta!
Liikettä!
Tervetuloa erämaahan ja Challengeriin.
Seuraavat 63 päivää olette minun ja henkilökuntani huomassa.
Ymmärrättekö? -Kyllä, sir.
En kuule! -Kyllä, sir!
Miten toimit, kun 16 vuotta rakastamasi ja kasvattamasi lapsi -
alkaa äkkiä kapinoida, etkä enää edes tunne häntä?
1980-luku oli maailman muutoksen aikaa.
Moni oli huolissaan, että Amerikan nuoriso oli menossa huonoon suuntaan.
Nancy? -Kiitos.
Maamme on huume- ja alkoholiepidemian kourissa.
Kukaan ei ole turvassa. Et sinä, en minä, eivätkä lapsemme.
Maamme on kriisissä lastensa suhteen.
Mitä siinä pitäisi tehdä?
Kun mikään muu ei auta, epätoivoiset vanhemmat lähettävät teinejään -
niin sanotuille erämaaterapialeireille.
Niiden tarkoitus on kuulemma kitkeä lapsista huonot tavat ja kapinahenki.
Ohjelma on 35-vuotiaan entisen ilmavoimien kersantin Steve Cartisanon kehittämä.
Nykyään monet puolustelevat nuoria tekosyillä.
Nuoren on opittava, että hän on vastuussa omasta elämästään ja teoistaan.
Steve Cartisano oli nero.
Hän oli värikäs persoona, joka osasi kertoa,
miten perheen ongelmat ratkaistiin yhdellä puhelulla.
Steve jakoi ihmisiä. Häntä rakastettiin tai halveksittiin.
Hän oli aikaansa edellä. Hänellä oli loistava idea.
Sen nimi on Challenger-säätiö.
Se väittää kehittävänsä lapsia koettelemusten avulla.
Kaikki kasvoi liian nopeasti.
Lapsia uuvutetaan, kunnes he ovat taas kilttejä.
Konsepti oli erinomainen,
ja hänen toimiensa ydin oli hämmästyttävän hyvä.
Kyse ei ole meidän toimistamme, vaan luontoäidin.
Se elää yhä.
Tämä ala on vain kasvanut.
Ongelma on se, että osa teineistä ei palaa.
Nuoret löytävät itsensä kovista oloista -
kaukana viranomaisten ulottuvilta.
Mikä on kurinpitoa ja mikä väkivaltaa?
Se oli kamalaa. -Kuolemaa ja väkivaltaa.
Liiketoiminnasta tuli täysi katastrofi, mutta Cartisano nousi tuhkasta.
Hän ei aikonut kadota.
TEINIEN LEIRIHELVETTI
No niin, herra Cartisano. Puhutaan Challenger-säätiöstänne.
Väittääkö teidän lapsenne vastaan?
Asuuko kotonanne näsäviisastelija?
Mitä niille lapsille tehtäisiin? Kuka saa siepata kenet?
Kuka valvoo niitä, jotka väittävät palauttavansa lapsenne kuriin?
Steve Cartisano perusti Challengerin vuonna 1988.
He veivät lapsia suoraan sängystä keskellä yötä.
Vanhemmat olivat luopuneet oikeuksistaan.
Missä ovat lasten oikeudet? Nyt 16-vuotiaat…
Lapsilla on oikeudet, vaikka he eivät käy koulua,
käyttävät huumeita ja ovat muutenkin häijyjä.
Heidät ottaa vastaan korsto, joka sanoo:
"Olette nyt minun, ja lähdette 800 kilometrin pakkomarssille -
Utahin aavikoiden yli."
Minä olen Horsehair.
Mitä tahansa henkilökunta sanookin, te tottelette. Epäröimättä.
Onko selvä? -Kyllä, sir.
Onko selvä? -Kyllä, sir!
Kerro nimesi, ikäsi ja kotipaikkasi.
April Schmidt, 15. Bonney Lake… -Ääntä.
April Schmidt, 15. Bonney Lake, Washington.
Ensimmäisenä päivänä nuoret tajusivat olevansa aivan eri maailmassa -
kuin mistä he tulivat.
Parasta alkaa kohdella äitiäsi aiempaa paremmin.
Kyllä, sir.
Tämä ei ole mitään väliaikaista.
Hän on uhrautunut vuoksesi. Tajuatko, mitä se tarkoittaa?
Kyllä, sir.
Nyt on myöhäistä itkeä! Olisit miettinyt käytöstäsi etukäteen.
Kyllä, sir.
Parasta tehdä pysyvä korjausliike.
Onko selvä? -Kyllä, sir.
Me mursimme heidät.
Emme tehneet sitä satuttaaksemme tai rangaistaksemme,
vaan jotta pääsisimme eroon kaikesta vanhasta ja voisimme rakentaa…
Jotta voisimme auttaa heitä olemaan parempia ja positiivisempia ihmisiä.
Osa lapsista pelkäsi niin että oli pyörtyä.
Se sopi hyvin, koska halusinkin heidän pelkäävän vähän.
Monille heistä vaihtoehdot olivat leiri tai vankila.
Lapset eivät tule viihtymään täällä. Heille tulee nälkä.
He väsyvät ja likaantuvat.
Keinojen täytyy toimia. Puhuminen ja rakkaus ei saa heitä muuttumaan.
Kuunteletteko nyt kaikki? -Kyllä, sir!
Steve ja minä olimme ilmavoimissa. Meillä oli alusta asti jotain yhteistä.
Hänestä nuoret tarvitsivat apua jollakin uudenlaisella tavalla.
Olimme reilusti aikaamme edellä.
Se oli 63 päivän ohjelma,
ja siinä oli kolme eri osiota.
Ensin veimme nuoret aivan pohjatasolle.
He saivat, mitä tarvitsivat, mutta eivät ilmaiseksi. Kaikella oli hintansa.
He saivat ruokaa, mutta ruoka oli eri paikassa.
Heidän piti kulkea sinne jalan.
Emme me rankaisseet ketään.
Teoillamme on seurauksia. Sekä hyvässä että pahassa.
Jokainen päättää omien tekojensa seurauksista itse.
Tässä ei siis ole kyse lapsista, jotka käyvät sunnuntaisin kirkossa -
tai jotka käyvät viikolla nuortentansseissa.
Nyt on kyse lapsista,
jotka ovat kurittomia ja väkivaltaisia ja jotka viettelevät teidän lapsenne,
antavat heille huumeita ja varastavat autonne.
He ovat täällä, koska he ovat oppineet manipuloimaan järjestelmää.
Olen aina ollut häirikkö ja suvun musta lammas.
Lapsella ei ole muuta valtaa kuin oma käytöksensä.
Kyllähän minä keksin kaikenlaista.
Minä join ja kävin bileissä.
Rakastin marihuanaa.
Olin kyllä pilvenveikko, mikä ehkä huolestutti.
Minulla oli poikaystävä, joka tunnettiin kaupungin kiusankappaleena.
Vanhempani eivät hyväksyneet tapailua, eikä äitini pitänyt minusta.
Hän alkoi yrittää päästä minusta eroon, kun olin 12-vuotias.
Niinpä pakkasin kamani ja karkasin kotoa.
Piileskelin poikaystäväni siskon luona, kun poliisi tuli.
Minut lähetettiin vanhempieni mukana kotiin,
mutta minulle ei kerrottu, minne minut vietäisiin.
Nukuin maassa ilman telttaa tai mitään. Se oli kivinen paikka.
Ylös sieltä! Ei tämä ole mikään kesäleiri. Liikettä!
Aamulla paikalla oli joukko nuoria.
Laihoja ja paidat repaleina. Eräs tyttö tuli luokseni.
Jauhoin purkkaa, ja hän pyysi saada purkkani.
Hän halusi purkan suustani. Sanoin, ettei siinä ollut makua.
"Aivan sama", hän vastasi. Olin vain että okei.
Toinen nuori halusi keittoni,
ja aioin antaa sen hänelle.
Sitten joku tyttö kielsi minua luopumasta siitä.
"Tarvitset keittosi." "Okei."
Lämpöä oli 45 astetta, ja patikoin 800 kilometriä tennareissa.
Se oli eloonjäämistä.
Jatka vain kävelemistä. Tässä. -Kiitos.
Jokaisessa vaiheessa elämä helpottui vähän.
Toisella ryhmällä oli käsikärry.
He voivat lastata tavaransa kärryyn, mutta kaikkien piti vetää sitä.
Kolmannelle ryhmälle toimme voikirnun ja valurautapadan.
Kun otetaan huomioon, mitä elämässäni oli menossa,
en välittänyt rankasta ja likaisesta elämästä -
tai siitä, että haisimme kaikki kamalalta.
Olemme harjoitelleet asioiden tasapainottamista.
Kaiken tekemämme taustalla on sama henki.
Niin on ollut aikojen alusta asti.
Elämä kotona oli vaikeaa.
Äitini ja minä riitelimme jatkuvasti. En pärjännyt koulussa.
Isäni kuoleman jälkeisen kuukauden aikana -
yritin riistää itseltäni hengen.
Kerääntykääpä tänne puolikaareen.
Se tuntui erilaiselta. Ryhmässä oli erilaista energiaa.
Minulle ei jäänyt paljoa aikaa elämäni miettimiseen.
Olin kokonaan eloonjäämismoodissa.
Se oli minulle rauhoittavaa.
Taivaallinen isä, pyydämme sinulta apua.
Auta meistä muistamaan uhraus, jota tämä eläin meille edustaa.
Jeesuksen Kristuksen nimeen. Aamen. -Aamen.
Minä kukoistin.
Nautin ihan tosissani siitä.
Näytämme teille erilaisia ruoanlaittotapoja.
Nyt kypsennämme ruoan kuopan ja mahalaukun avulla.
Valmiina sekoittamaan. Liha sisään.
Mistä sitten tiesin, milloin he olivat valmiit kotiin?
Sen näki ulkoasusta ja olemuksesta.
Nuorten silmissä oli pilkettä, ja heidän kasvoillaan oli kestävä hymy.
Minusta useimpien teinien pitäisi tulla tänne kehittämään itseään.
Tämä on varmaankin parasta, mitä nuorelle voi tapahtua.
Steven mielestä jokainen tarvitsi siirtymäriitin -
lapsuudesta aikuisuuteen, ja se yleensä se pitää sisällään -
jotain hyvin vaikeaa.
Se vain sattuu.
Minä vain…
Työnsin äitini ja isäni pois.
Äiti kirjoitti minulle rakastavansa ja kaipaavansa minua kotiin,
mutta tämä on minulle tärkeää.
Jos lähtisin kotiin etuajassa, tämä ei…
Kaikki se vaiva, jota tässä on nähty -
minun muuttamisekseni, menisi kokonaan hukkaan.
Nuorilla oli edessään siirtymäriitti, ja tässä oli sen alku.
Oliko joku teistä iloinen tulostaan tänne heti saavuttuaan?
Yksi, kaksi. Moniko on iloinen nyt?
Moniko on oppinut täällä itsestään jotain, mitä ei aiemmin tiennyt.
Sitä on vaikeaa selittää sellaiselle, joka ei ymmärrä.
Tunsin saavuttaneeni jotain.
Jokaisen päivän päätteeksi koin saavuttaneeni jotain.
Vaikeudet ja koettelemukset tekevät meistä parempia.
Se on yksinkertainen yhtälö.
Osallistujia on ollut yli 700, ja muuttuneita elämiä on satoja.
Nämä nuoret tarvitsevat tätä. Pelastamme elämiä.
Matthew olisi päätynyt nuorisovankilaan tai hautaan,
jos emme olisi jatkaneet yrittämistä.
Anteeksi.
Join paljon ja poltin paljon pilveä.
Silloin tällöin vedin LSD:täkin.
Tai poltin vähän PCP:tä.
Hän hyppi jopa läheiseltä sillalta alas junien katolle.
Hän oli aivan pitelemätön.
Minä pidin hauskaa.
Samalla olin jatkuvasti pidätettynä vaikkapa huumeiden hallussapidosta.
Taisin olla aika painajainen.
Poliisit kävivät Matthew'n vieraina usein.
Ehkä hän oli vaikka saanut alkoholia jostain.
Kaikki yrittivät: minä, hänen isänsä, koulu, poliisit…
Mikään rangaistus ei vaikuttanut.
Silloin piti tehdä luovia ratkaisuja.
Nuoret roikkuvat huumeluolissa tai karkailevat.
He ovat pitelemättömiä ja taitavia manipuloijia.
He syyttävät aina muita… -Manipuloijiako?
Kun he ovat 25-vuotiaita, tekosyyt koulun keskeyttämiselle -
tai huumeiden käyttämiselle eivät enää auta.
En tiennyt, mitä vielä kokeilisin, mutta se kuulosti hyvältä.
En ollut ollut siellä vielä kauaakaan,
mutta kaipasin valtavasti kotia ja McDonald'sia.
Ja keksejä.
Ja jäätelöä.
Kaikkea hyvää.
Aikuiset olivat tehneet päätöksensä,
joten ajattelin, että minun piti sopeutua.
Hoitaisin ohjelman loppuun ja sitten pääsisin kaljalle.
Pelkäsin, etten pääsisi pois pitkään aikaan, mutta ei minua tappaakaan voinut.
Niin ajattelin. "Eivät he voi minua tappaa."
Tänään tapaamme miehen, joka käskee unohtamaan hyysäämisen ja psykiatrit.
Hänellä on teineille ytimekäs viesti:
Ryhdistäytykää. Elämä on kovaa, joten menkää eloonjäämiskurssille.
Steven vastuulla oli koko ohjelma -
eli mainostaminen, puhelinmyynti -
sekä yrityksen talouden ja työntekijöiden johtaminen.
Toiminta kasvoi nopeammin kuin hän odotti.
Steve oli hyvin riippuvainen ihmisistä eteläisessä Utahissa,
jotka pyörittivät ohjelmaa.
TERVETULOA ESCALANTEEN
Toiminta kasvoi liikaa ja liian nopeasti, emmekä tainneet olla valmiit siihen.
Ei suihkuja, ei WC:itä, ei vuoteita tai ruokasalia.
Rehellisesti sanoen osa henkilökunnasta oli täytettä.
Vuoteena toimivat maa ja huopa.
He halusivat auttaa, mutta heillä ei ollut samanlaista ymmärrystä kuin meillä.
Nuoret kantavat vastuun omasta toiminnastaan.
Jos jakaa ruoastaan ystävälleen, molemmat jäävät ilman.
Jos varastaa ruokaa, päätyy köysiin.
Suurin osa henkilökunnasta oli hyvin nuorta.
Ja sitten oli myös Horsehair, joka oli kenttäjohtaja.
Ongelma oli siinä, että hän uskoi Steve Cartisanoon.
Cartisano sanoi meitä manipuloijiksi ja valehtelijoiksi.
Niinpä henkilökunnan asenne oli se, ettei meitä saanut uskoa.
Joku saattaa väittää vaikka selkäänsä kipeäksi.
Tai polviaan. Ja kun tiedot tarkistetaan,
ei polvissa tai selässä ole mitään vikaa.
Jos sanoi olevansa sairas, tuomittiin valehtelijaksi.
Älä viitsi! Tuo sattuu.
He epäsivät meiltä oikeastaan kaiken.
Jos asenne ei ole kunnossa, jää leirille 63 päivän jälkeenkin, kunnes se on.
Ajan kuluessa leiri alkoi muistuttaa yhä enemmän Kärpästen herraa.
Sidoimme hiuksemme tamponeilla, koska niissä oli narua.
Joskus joku ei rullannut reppuaan hyvin, ja se levisi matkalla.
Huonosta pakkaamisesta sai kiven.
Pääsisin paljon nopeampaa ilman tätä typerää kiveä.
Vessapaperia ei saatu, joten sen sijasta käytettiin T-paitaa.
Miltä tuntuisi törmätä aavikolla likaisiin nuoriin, joilla on tamponeja tukassaan?
Mitä helvettiä?
En halunnut enää elää aavikolla.
Yhtenä aamuna en vain suostunut nousemaan.
Vetäjä sanoi, että minun oli pakko.
Minä kieltäydyin, ja he komensivat.
"Ei", sanoin.
"Ette voi pakottaa minua."
Sitten hän löi minua.
Ihan kirjaimellisesti.
Sitten oli eräs toinen vetäjä.
Hän käski toista sitomaan jalkani nilkoista yhteen -
ja alkoi raahata minua. Se todellakin sattui.
Hän jatkoi vain muutaman metrin.
"Joko kävelet?" hän kysyi.
Olin tuskissani.
Hän jatkoi raahaamista.
Selkäni oli aivan vereslihalla.
Aina parin kymmenen metrin välein hän kysyi uudelleen.
Minä kieltäydyin.
"Et voi pakottaa minua."
Steve Cartisano tuli seuraavana aamuna paikalle.
Hän käski muistaa, että kaikki oli omaa syytäni.
Sitten hän lähti.
Ajattelin, että vetäjien piti olla minun puolellani eikä hakata minua.
Kehen voisin luottaa?
Osavaltion sosiaaliviranomaiset ilmoittivat -
noutaneensa erään nuoren miehen Challenger-ohjelmasta.
Hänellä oli vammoja, jotka piti tuoda minun tietooni.
Kohtasin ohjelman ensi kertaa muistaakseni vuoden 1990 alussa.
Viranomaiset ilmoittivat, että siihen otettiin eri tavoilla ongelmaisia nuoria.
Nuoria, jotka myivät ja käyttivät huumeita.
Samaan porukkaan tuotiin nuoria, jotka olivat vain sohvaperunoita.
Kaikki tuotiin ankaralle aavikolle,
ja heidät pidettiin poissa lainvalvojien ulottuvilta.
Painoin tämän mieleeni siltä varalta,
että joutuisin myöhemmin itse tekemisiin ohjelman kanssa.
Ajoin sairaalaan.
Sisällä järkytyin nähdessäni Matthew'n sellaisessa kunnossa.
Paikallinen lääkäri oli tutkinut hänet.
Hänen mukaansa poikaa oli näännytetty.
Hän oli laskenut yli 80 arpea ja muuta vammaa -
hänen selästään ja ylävartalostaan.
Vammat olivat tulleet raahaamisesta aavikolla.
Lääkäri sanoi, että vammat olivat parantumisen eri vaiheissa -
ja että ohjelman henkilökunta pahoinpiteli poikaa.
Miltä se sinusta tuntui?
Olin vihainen. Olin sanonut työntekijöille:
"Jos satutatte lapsia täällä, joudutte tekemisiin minun kanssani."
"Hoitelen teidät."
Jotkin toimintatapamme saattoivat näyttää kaltoinkohtelulta.
Parasta alkaa kohdella äitiäsi aiempaa paremmin.
Osa niistä oli siellä rajalla.
Ei ketään pitäisi piestä,
mutta minusta fyysiselle kuritukselle on aikansa ja paikkansa.
Vaikka piiskaukselle. Kunnon piiskaus voi tehdä ihmeitä.
Ymmärrättekö? -Kyllä, sir.
En kuule! -Kyllä, sir.
Olen ehkä vanhanaikainen, mutta ihmisluonto kaipaa rajoja.
Muuten jäljelle jää anarkia, eikä se toimi.
Ei tule koskaan toimimaan.
Ohjelmasta ilmoitettiin, että Matthew oli viety sairaalaan.
Ajattelin, että hän on sairaalan vastuulla, joten hän on turvassa.
Lensin paikalle, ja Challengerin ihmiset tulivat hakemaan minut.
He maksoivat hotellin.
Kun näin Matthew'n, peli oli selvä. Lähdimme kotiin.
Ymmärsin välittömästi, ettei tilanne ollut turvallinen.
Mikä koko jutussa oli vaikeinta?
Se, että vanhempani tekivät sen.
Ohjelma maksoi vanhemmilleni yli 16 000 dollaria vuonna 1989.
Se oli siihen aikaan paljon rahaa.
Cartisanon mukaan kolmen vuoden aikana ohjelmassa on ollut lähes 800 nuorta.
Se tarkoittaa lähes 10 miljoonaa dollaria.
Steve oli fiksu ja tiesi, että toiminta oli kallista.
Miksi yrittäjää pitäisi syyttää ansaitsemisesta?
Hän teki sillä paljon rahaa.
Cartisano osti ison, upean talon.
Sain radion!
Hän vuokrasi autoja. Kerran hän vuokrasi Lamborghinin.
Se ei sopinut väittämään, että hän yritti vain auttaa lapsia.
Se oli ylellisyyttä.
CARTISANOJEN KOTIVIDEO
En ollut mukana taloudenpidossa.
Tiesin vain, että meidän rahamme riittivät,
joten rahaa tuli kai sitten sisään reilusti.
Sitä meni reilusti uloskin. Ohjelmien pyörittäminen oli kallista.
Löysimme Utahista talon.
Se oli iso, noin 600 neliön talo.
Mitä sanot, Jen?
Ostin hevosen ja aloin ratsastaa.
Kaikki oli hyvin, ja ohjelma vaikutti menestykseltä.
Siinä vaiheessa Steven ote alkoi herpaantua.
Tuon vuoren nimi on Fiftymile Mountain.
Se ulottuu 80 kilometriä Powell-järvelle asti.
Ja tämä on Kaiparowitsin tasanko.
Tämä oli todella huono paikka nuorten vaellukselle.
Paikka voi äkkiä muuttua hengenvaaralliseksi.
27. KESÄKUUTA 1990
Ajoin toisen sheriffin kanssa,
kun saimme Richfieldin keskukselta tiedon,
että naispuolinen Challenger-säätiön asiakas -
oli matkalla Panguitchin sairaalaan.
Kun olin Provossa toimistolla,
meille soitettiin muilta leireiltä, että oli tapahtunut onnettomuus.
Steve otti puhelimen kysyäkseen, mitä oli tapahtunut,
ja hänen käytöksensä muuttui.
Se oli aika vakavaa.
Jätimme kaiken siihen paikkaan ja lensimme leirille.
Emme tienneet yksityiskohtia. Tiesimme vain, että tilanne oli vakava.
Laskeuduimme suoraan ambulanssin eteen.
Hoitajat elvyttivät häntä. Hän oli kiinni laitteissa.
Lääkärin avustaja katsoi häntä,
ja alle 45 sekunnissa hän julisti tytön kuolleeksi.
Steve oli murtunut.
Hän oli täysin murtunut.
Osittain hän varmasti syytti itseään, koska ohjelmakin oli hänen,
ja hän oli se, joka toi nuoret ohjelmaan.
Hän tiesi kuitenkin myös, ettei hän voinut tapahtumalle mitään.
Siinä vaiheessa hän ei viettänyt paljoa aikaa eteläisessä Utahissa.
Luulen, että hän tajusi, ettei hän olisi edes voinut tehdä mitään -
tapahtumien kulun muuttamiseksi.
Kristen Chase oli viettänyt vain kolme päivää karulla tasangolla.
Hän romahti ja menehtyi 8 kilometrin päivämarssin jälkeen.
Tässä on Sharon Fuquan. Hän lähetti tyttärensä Kristenin erämaaleirille,
koska tämä oli reputtamassa 10. luokan ja käytti masennuslääkkeitä väärin.
Kristen oli 16-vuotias.
Sharon ei tietenkään tiennyt, ettei enää näkisi ainoaa tytärtään elossa.
Hän näyttää ilkikuriselta. -Sitä hän oli.
SHARON JA DAVID KRISTENIN ÄITI JA VELI
Hän oli todella herttainen ja ihana.
Hän rakasti pukeutumisleikkejä. -Tosiaankin.
Vähän myöhemmin kaikki vain muuttui.
Hän alkoi kapinoida. -Juuri niin.
Hänellä oli vain vaikeaa.
Me emme tienneet, mitä tekisimme.
4. viikolla he ovat neljä päivää yksin. Huumeet ovat poistuneet kehosta.
He haluavat taas kotiin vanhempiensa lapsiksi ja opiskelemaan.
Sitä vain ajatteli, että siitä olisi apua.
Kasvoin karjankasvattajaperheessä ankarassa erämaassa.
Täällä varttuneet ihmiset tietävät, miten armoton aavikko voi olla.
Vesipaikat voivat olla 15 kilometrin päässä toisistaan.
Vetäjillä ei ollut kunnon koulutusta, ja osa heistä oli vanhoja leiriläisiä.
Minulle oli selvää, että siinä oli katastrofin ainekset.
Kane Countyn seriffi teki tänään ratsian Challenger-säätiön tiloihin.
Viranomaiset toivovat arkistojen tarkentavan tulevia rikossyytteitä.
Sanoin silloin, että selvitän tämän jutun läpikotaisin -
ja että tälle asialle tehdään jotain.
Max Jackson Challengerin kotipaikan Kane Countyn seriffi.
Hän sanoo saaneensa valituksia vamhemmilta ympäri maata.
Se tutkinta valtasi koko elämäni.
Jatkamme niin kauan kuin erämaassa on leiriläisiä.
Piirikunnan viranomaiset ovat päättäneet tuhota minut.
He yrittävät päästä minuun käsiksi ohjelman kautta.
Jos lähettää jonkun aavikolle, ja hän romahtaa -
tai osoittaa merkkejä lämpöhalvauksesta, tarvitaan hoitoa.
Uranuurtaja kulkee edellä ja kerää myös nuolet.
Puhun ohjelmieni puolesta vahvasti.
Olen nähnyt paljon muuttuneita elämiä ja kiitollisia vanhempia,
etten tottele pikkumaisia byrokraatteja, jotka eivät edes halua vierailla leirillä.
Leireillä on paljon potentiaalia kaltoinkohteluun ja jopa kuolemiin.
Cartisanoa ja Challenger-säätiötä syytetään kuolemantuottamuksesta.
Tuomio veisi Steven vankilaan.
Se oli päivänselvää.
Hän ei olisi pärjännyt vankilassa, joten hän oli hyvin huolissaan.
Hän tiesi, että jos hän häviäisi, hän joutuisi vankilaan -
ja jättäisi nuoren äidin yksin neljän lapsen kanssa.
Odotamme melkoista loanheittoa, ja olemme valmiit siihen.
Hänet haluttiin vain kaataa.
Kahdeksan muuta nuorta kertoo,
että vetäjät löivät, näännyttivät ja sitoivat heitä puihin.
Säätiötä vastaan on nostettu yhdeksän pahoinpitelysyytettä -
lasten sitomisesta puihin ja heidän raahaamisestaan kivisellä maalla.
Haasteita.
Haasteet alkoivat kasautua.
Oikeusjutut ovat herättäneet negatiivista huomiota koko maassa.
Challenger sanoo menettäneensä niiden vuoksi miljoonia.
Perheet maksoivat leireistä jopa 16 000 dollaria,
mutta yksi Cartisanon tärkeimmistä ansaintatavoista -
oli laskuttaa vanhempien vakuutusyhtiöitä lasten "hoitamisesta".
Äkkiä vakuutusyhtiöt halusivat rahansa takaisin,
koska olivat seuranneet uutisia ja miettivät, että hetkinen nyt.
Tämä on minulle tärkeä asia. Tunnen muitakin,
joita on pahoinpidelty leireillä. Se ei saa jatkua.
Ohjelma lakkautettiin.
Meillä ei ollut tuloja. Menin tavarataloon töihin.
Seuraavat pari vuotta kuluivat taistelemiseen oikeussalissa.
Syyttäjä esitti, että Cartisanoa kiinnosti enemmän tuotto -
kuin leirille lähetettyjen teinien turvallisuus.
He ovat valehdelleet jo kaksi vuotta. En ole törmännyt petollisempaan väkeen.
Heidän mukaansa Kristen Chasen lämpöhalvaus johtui pakottamisesta.
Ruumiinavauksessa havaittiin,
että sisäelinten kunto sopi rasitukseen liittyvään lämpöhalvaukseen.
Se sopi kuitenkin muihinkin kuolinsyihin.
Minun piti vain osoittaa, ettei kyse ollut rasituksesta. Se kaataisi tapposyytteen.
Minä en ole lääkäri, mutta Kristen tuotiin tänne aavikolle -
kahden kilometrin korkeuteen ja 37 asteen lämpötilaan.
Hän oli heikkokuntoinen, ja hänet pantiin pakkomarssille.
Uskon, että Cartisano laiminlöi velvollisuutensa,
ja sen vuoksi Kristen Chase kuoli.
Me onnistuimme siinä, mitä teimme.
Me molemmat teimme omat ratkaisumme, ja tässä sitä ollaan.
Jos ymmärrän oikein, herra Cartisano,
teitä vastaan on nostettu syyte kuolemantuottamuksesta.
Näin on.
Oliko Challenger-säätiönne vastuussa Kristen Chasen kuolemasta?
En tuntenut häntä. Olin toimistossani 800 kilometrin päässä, kun…
Lisäksi saitte syytteet kaltoinkohtelusta, ja veroviranomainen on perässänne.
Olette kovin rauhallinen mieheksi,
jonka maailma näyttäisi olevan romahtamaisillaan.
Tuomion antamispäivänä -
tuomari lähetti valamiehistön harkitsemaan.
Steve Cartisanon tulevaisuus ei näyttänyt hyvältä.
Kristenin kuolema vaikutti vahvasti siltä,
että hänet oli pakotettu patikoimaan -
paahtavassa kuumuudessa ilman vettä.
Valamiehistö lähti aamulla, ja ratkaisu oli valmis vasta illalla.
Cartisano oli vastatuulessa,
koska hänen piti todistaa, että tapahtuma oli onnettomuus.
Tuomari kysyi valamiehistöltä ratkaisuja eri syytteisiin.
"Syytön, syytön, syytön, syytön."
Lähdimme innoissamme oikeustalosta.
Puolustusasianajajat tekevät joskus sen virheen,
että he yrittävät todistaa jonkin vaihtoehtoisen teorian todeksi.
Se on virhe.
Riittää, että osoittaa syyttäjän teorian vääräksi.
Kuolinsyy ei ole täysin varma.
Se olisi voinut olla toksinen sokkioireyhtymä tai septinen sokki.
Se ei ollut rasitukseen liittyvä lämpöhalvaus, ainakaan varmasti.
Se oli valtava helpotus.
Sanoinkuvaamaton helpotus.
Tämän oli loputtava, ja tätä toivoinkin.
Kahden vuoden jälkeen sen oli loputtava. Onneksi se on ohi.
Tuntui kuin rukouksiimme olisi vastattu.
Olemme edelleen epäuskon vallassa.
32 vuoden jälkeenkin.
Kaipaamme häntä.
Paljon.
Ei se ollut kenenkään syytä. Se vain tapahtui.
Se voi kuulostaa kylmältä, mutta se on totuus.
Emme halunneet enempää julkisuutta tai stressiä ja rasitusta.
Olin huolissani lapsistani ja halusin, että Steve lopettaa nuoriso-ohjelmat.
Oli kuin hän ei olisi tiennyt, mitä muuta voisi tehdä.
Olen aina ollut hyvä lasten kanssa.
Ymmärrän lapsia hyvin.
Voin keskustella heidän kanssaan omien kokemusteni pohjalta.
"Jutellaanko vaikeasta elämästä? Täältä pesee.
Minä selvisin kaikesta, ja sinäkin selviät."
Tässä on Steve ehkä neljä- tai viisivuotiaana.
Tuo on Inez.
Kun Steve oli vauva, hänen isänsä ja äitinsä luopuivat hänestä,
ja tämä pariskunta, Troy ja Inez, adoptoivat hänet.
Inez murtui täysin,
kun Steven biologiset vanhemmat ottivat hänet takaisin noin kaksivuotiaana.
Millainen tausta ja koulutus sinulla on?
Vaihteleva. Olen omalta taustaltani elämän kovan koulun kasvatti.
Äitini oli heroiinikoukussa ja oli vankilassakin.
Hänet kuoli, kun olin 17.
Isäni oli varsin kuumapäinen. Hän hoiti ongelmat lyömällä.
Steve rämpi peruskoulun läpi. Se ei ollut helppoa.
Hän ei halunnut isänsä betoniyritykseen, joten hän liittyi ilmavoimiin.
Se muutti hänen elämänsä ja teki hänestä itsevarman ihmisen.
Peruskoulutuksen ja eloonjäämiskokemuksen yhdistelmä -
ja kaikki muu ilmavoimissa koettu -
auttoivat häntä aikuistumaan ja tulemaan vastuuntuntoisemmaksi.
Hän todella uskoi, että se oli hyvä tapa auttaa nuoria.
Se vahvistaisi heidän itseluottamustaan ja auttaisi tekemään parempia valintoja.
Nyt kun kaikki syytteet oli hylätty,
halusin, että hän keksisi jonkin muun tavan auttaa perheen elättämisessä.
Keksikö hän? -Ei.
Ei.
Nuorten tekemien väkivaltarikosten määrä -
on noussut Yhdysvalloissa yli 25 prosenttia kymmenen vuoden aikana.
Haistan marihuanan. Nenäni ei valehtele.
Kun tultiin 1990-luvulle, vanhemmilla oli yhä sama ongelma.
Mitä nuorelle tehdään?
Nuoret tosiaan polttavat paljon pilveä. Ehkä jopa yhtä paljon kuin ennen vanhaan.
Steve tiesi, että erämaaohjelmat voisivat yhä auttaa monia perheitä,
mutta kaikkialla, missä hän yritti jotain, sosiaalitoimi esti hänen aikeensa.
Hänet oli mustalla listalla.
Cartisano taisi nauttia siitä, että osasi olla viranomaisia ovelampi -
ja jatkaa seuraavassa paikassa, jossa häntä ei tunnettu.
Mitä kuuluu? Arvasin, että tulisitte.
Lopulta hän lähti Neitsytsaarille, luullakseni Saint Thomasille.
Toimittajana yritin saada Cartisanon kiinni,
koska oikeusjärjestelmä ei tehnyt mitään.
Tuomion saisi vain julkisesta mielipiteestä.
Kun käänsin yhden kiven, sen alla oli uusi kivi käännettävänä.
"Steven Cartisano, jonka Challenger-ohjelma kiellettiin -
erään tytön kuoltua hänen leirillään aavikolla,
jatkaa nyt liiketoimintaa.
Hänellä on uusi ohjelma nimeltä HealthCare America."
Hän jatkoi yhä!
Kun tapasimme, hän opiskeli elokuva-alaa.
Taustansa avulla hän teki itselleen mainosvideon.
Hän teki hienon ja hyvin tuotetun videon, jossa oli näyttelijöitäkin.
Ensimmäisten päivien kapina on yleensä hienovaraista kapinaa.
Nuoret ovat hitaita.
He hidastelevat eivätkä halua tehdä yhteistyötä.
Vaelluksen sijasta tässä nuoret taidettiin viedä… Laivoilleko? Eikö niin?
Mitä luulet tekeväsi? -Rauhoitu.
Rauhoittukaahan!
Siis hetkinen. Siitä huolimatta, että hän vapautui juuri syytteistä,
jotka liittyivät hänen huomassaan olleen 16-vuotiaan kuolemantuottamukseen,
hän teki mitä? Onhan tämä jokin vitsi?
Tällaisessa ohjelmassa on luonnollisesti tavallista aggressiivisempia nuoria.
Varsinkin Dan oli erityisen aggressiivinen.
Steve vei koko homman uudelle tasolle ja päätti laskuttaa entistä enemmän.
Utahin ankaralta aavikolta ja eloonjäämistaidoista lähtenyt konsepti -
oli muuttunut enemmänkin risteilyksi Karibianmerellä.
Vahdin ja autan, mutta en tee töitä puolestasi.
Jos et ole huolellinen, kärsit seuraukset.
He ankkuroituivat ehkä jonnekin ja menivät hetkeksi maihin,
mutta yleensä paikalla ei ollut ketään muuta.
Tiedätte säännöt. Kuljemme yhdessä ja syömme yhdessä. Näin se toimii.
Hän houkutteli asiakkaikseen USA:n historian varakkaimpia sukuja.
Rockefellerit!
Arkansasin edesmenneen kuvernöörin lapsenlapsi lähetettiin mukaan -
siinä luulossa, että se olisi oikea, nuoria tasapainottava ohjelma,
jolta palattaisiin ruodussa ja entistä ehompana.
Meidän piti hoitaa asiat suoraviivaisesti ja hallitusti.
Se oli melkein välttämätön kokemus.
Lopulta kaikki sujui, ja meistä tuli läheiset.
Olin lääkärillä, ja hän mainitsi ohjelmasta muistaakseni äidilleni.
Lopputulos oli se, että meillä oli HealthCare American video.
Mitä todella haluaisit tehdä?
En tiedä. Haluan vapautta tai jotain.
Avain nuoren terapiaan on ihmissuhde, ja ellei sitä ole…
Elokuva oli hyvin vakuuttava.
Teinivuosinaan Adam oli aivan holtiton.
Hän ei sietänyt äitiään.
Pari kertaa hän heitti äitiään jopa veitsillä. Muistan sen.
Olin vihainen nuori,
ja taisin käyttää adoptiotani tekosyynä vihaisuudelleni.
Olimme epätoivoisia, ja jotain oli tehtävä.
Te kaikki tiedätte, miksi olette täällä. Ette ole kantaneet vastuutanne.
Nyt opitte tekemään niin.
Tarvitsin elämääni ohjausta, koska minulla ei sellaista ollut.
Isä oli aina töissä.
Niinpä lensin Saint Thomasiin.
Olin valmis jonkinlaiseen muutokseen.
Olin valmis parantamaan ja työstämään itseäni.
Seuraavien kuuden ja puolen kuukauden aikana ohjelma oli mullistava.
Se muutti melkein kaiken.
Tapasin Steven ensimmäisen kerran, kun menin Costa Ricaan.
Adam oli ollut siellä jo jonkin aikaa. Meidän oli kuulemma hyvä vierailla siellä.
Mitä sanoisit isällesi juuri nyt? -Halaisin häntä lujasti.
Käännyhän ympäri. -Minkä takia?
Tämä herättää tunteita.
En ole kovin tunteellinen ihminen, mutta se sai tunteet liikkeelle.
Ajattelin tulla käymään.
Useimmat jututtamani, jotka ovat kokeneet näitä juttuja…
Niistä ei voi puhua traumatisoitumatta uudelleen -
ainakaan viiteen vuoteen.
Jos hemmoteltu kakara valittaa, ei ketään kiinnosta.
Jos omia vanhempia ei kiinnosta, ei kiinnosta ketään.
Kuka lähettää lapsensa sellaiseen?
Vanhempani tulivat hakemaan minua,
eikä äiti halunnut tulla lähelleni, koska haisin.
Nousimme autoon, ja hän avasi ikkunan, koska haisin hänestä pahalta.
Ihmettelin, että mikä helvetti heitä oikein vaivaa.
En ikinä unohda valmistumistasi ohjelmasta. Olit ollut kuivilla jo kauan.
Palasit Atlantaan, ja meni ehkä viikko ennen kuin kaikki alkoi uudelleen.
Taisi siinä mennä noin kuukausi. Sitten palaisin vanhoille teilleni.
Jep. Muutosta ei juuri tullut.
Suoraan sanottuna sinut olisi pitänyt jättää sinne loppuelämäksesi. Se oli…
Loppuelämäkseni? -Niin, sinne viidakkoon.
Sain ensimmäisen johtolankani, kun kuulin tutkimusasemalta Saint Johnilla.
Sieltä sanottiin, että joukko nuoria ja aikuisia tuli saarelle veneellä -
kuulemma jonkinlaiseen harjoitukseen -
HealthCare America -nimisen järjestön nimissä.
Sitten he huomasivat, että nuoret olivat kovin rähjäisiä -
ja heidän touhunsa oli epäjärjestelmällistä.
Niinpä tutkimusaseman johtaja soitti Neitsytsaarten yritysrekisterivirastoon.
Ei ollut HealthCare Americaa, jolla olisi toimilupa Yhdysvaltain Neitsytsaarilla.
Toiminta oli täysin salaista.
Lupia ei ollut myönnetty, viranomaisille ei ollut ilmoitettu,
mitään terveystarkastuksia ei tehty.
He vain putkahtivat paikalle, laskivat ankkurin -
ja alkoivat harjoittaa "erämaaterapiaa" tropiikissa.
Kun viranomaiset alkoivat päästä kaikesta jyvälle,
Cartisano päätti, että oli aika häipyä.
Kapteeni purjehti Saint Johnilta toiselle, lähes asumattomalle saarelle.
Nuoret eivät tienneet, mistä oli kysymys.
He olivat kuin vankeina siinä kelluvassa terapialeirissä,
joka ei sisältänyt terapiaa.
He olivat merellä kuukausia kerrallaan.
Hei, isä. Olet meille rakas. Joulu ei ole entisensä ilman sinua.
Kaipaamme sinua. -Heippa, isä!
Olin HealthCare Americassa 9 kuukautta.
Meillä ei ikinä ollut hajuakaan, minne olimme matkalla tai kauanko viipyisimme.
Tunnuimme aina olevan pyrkimässä jonnekin.
Kuljimme saarelta saarelle ja lähdimme, kun saimme välttämättömät tarvikkeet.
Purjehdimme Neitsytsaarilta Puerto Ricoon, Isla de Monalle,
Dominikaaniseen tasavaltaan, Haitiin ja sitten Jamaikalle.
Sitten jatkoimme Venezuelaan ja Kolumbian Cartagenaan.
Nuo paikat eivät ole lähellä toisiaan, vaan ympäri Karibianmerta.
Odotin kauhulla, mitä tapahtuisi.
Minä… Tätä on vaikeaa selittää.
En tiennyt, milloin pääsisin kotiin.
Se tuntui jatkuvan ikuisesti.
Tuntui kuin en ikinä olisi tarpeeksi hyvä palaamaan kotiin.
Lopulta selvisi, että ohjelmassa oli vain viisi nuorta katamaraanilla.
Viikkokausien jälkeen he olivat lähestymässä Puerto Ricoa.
Useat nuoret päättivät, että heidän oli päästävä pois.
He yrittivät löytää jonkun, joka uskoisi heitä.
"Me pakenimme juuri. Auttakaa meitä!"
Kapteeni oli kyllästynyt nuorten karkailuun.
Hän päätti sitoa heidät autoon,
pujottaa heidän kaulaansa silmukat ja sitoa köyden autoon.
Puerto Ricon viranomaiset syöksyivät paikalle.
He luulivat, että kyse oli jostain järjestäytyneen rikollisuuden iskusta.
Nuoret palasivat kotiin kertomaan, minne vanhemmat heidät lähettivät.
Puerto Ricon terveysviranomaiset astuivat kuvaan.
Ohjelmalla ei ollut minkäänlaista lupaa toimintaansa,
ja Cartisano oli taas tehnyt kuritus- ja katoamistemppunsa.
Häntä ei näkynyt.
Toimittajat arvelivat, että hän aikoi kadota julkisuudesta -
ja keksiä uuden ammatin.
Menetimme kaiken.
Rahat, jotka ohjelmasta olivat tulossa…
En muista nähneeni niitä.
Tiesin, että taloutemme alkoi olla huonossa jamassa.
"Ei ole varaa tähän, emme voi tehdä tuota…"
Silloin en ymmärtänyt siitä paljoa.
Meillä ei ollut mitään.
Isäni oli nerokas. Hän oli fiksuin ihminen, jonka olen tavannut.
Hän olisi pystynyt vaikka mihin.
Yritin sanoa: "Isä, ole kiltti ja tee jotain muuta."
Olin vihainen, koska halusin hänen keksivän jotain, jotta tulisimme toimeen.
Halusin vain tavallisen perheen.
DAVID STEVEN JA DEBBIEN POIKA
No hei.
Hei. -Hei.
Katsoisitko tuota dinosaurusta? Hyvä.
Toisella luokalla David oli hyvin ujo.
Käänny seinään päin. Tuonne.
Kun hän täytti 12, hän alkoi hengailla porukassa,
joka ryyppäsi, biletti, poltti pilveä ja muuta sellaista.
Hän huomasi pian, että se poisti hänen ujoutensa.
Hän alkoi käyttää rankasti huumeita.
Hänellä ei ollut pysäyttävää…
Davella ei ollut mitään rajaa.
Hän halusi vetää niin paljon kuin pystyi aina ja joka tilanteessa.
Hän joutui huumehuuruiseen syöksykierteeseen.
Se oli todella raskasta. Minä olin kokopäivätöissä.
Steve teki pätkähommia siellä täällä.
Steve Cartisano oli yhä vakuuttunut siitä,
että erämaaterapia oli hyvää bisnestä.
Hän loi suhteita liikemiehiin, jotka halusivat käynnistää ohjelman Samoassa.
Stevestä oli tullut konsultti.
Steve Cartisanon maine oli kuitenkin Cartisanon taakkana,
joten hän esitteli itsensä vanhemmille Steve Michaelsina.
STEVE MICHAELS ON STEVE CARTISANO
Steve sai ohjelmansa käyntiin Samoassa.
Päätimme yhdessä, että David piti lähettää sinne.
Lähetimme kaksi miestä sieppaamaan hänet -
kuten muidenkin opiskelijoiden kohdalla, ja lähetimme hänet Samoaan.
Onko tämä sisäänkäynti?
Tämä on "vartija".
Hän varmistaa, etteivät asiattomat pääse sisään.
Tuolla on iso kyltti.
Siinähän se on. Pacific Coast Academy.
Aivan jotain muuta kuin esitteen perusteella odottaisi.
Äitini sai ajatuksen hienosta ja kauniista esitteestä.
Se näytti lomaesitteeltä.
Hinta oli 25 000–30 000 dollaria lapsesta riippuen.
Miten äidilläsi oli varaa?
Hän myi kotitalomme. Se oli meille aika iso muutos.
Millaisia muut nuoret olivat?
Tunsin yhden heistä. Amberin.
Tunsin hänet Costa Mesasta. Meillä oli yhteisiä ystäviä ja hyvät välit.
Katsoimme toisiamme ja ihmettelimme, miten tässä näin kävi.
Miten joku, jonka tunsin kotinurkilta, oli päätynyt sinne Samoaan asti?
Olin iloinen. Se oli helpotus.
Tapasitko Steve Cartisanon?
Kerran.
Hän kävi yllättäen katsomassa poikaansa.
Oli outoa, että hän lähetti lapsensa omalle leirilleen.
Steve Cartisano sanoi, että minun pitäisi opettaa taitojani muillekin.
Minä kysyin, että apuvetäjänäkö? Kaikkihan sellaisiksi halusivat.
Apuvetäjät saivat parempaa kohtelua ja parempaa ruokaa.
Olisin saanut jakaa tehtäviä -
ja pakottaa haluttomat tottelemaan.
Se mies tarjosi minulle helpompaa elämää, ja minähän suostuin.
Isä oli hyvin toiveikas, ja Dave pärjäsi tosi hyvin.
Isäkin oli säännöllisemmin töissä.
Kaikki vaikutti hyvältä, joten silloin tietenkin kaikki meni…
Minuun otti yhteyttä asianajaja, jolla oli videonauha.
Videon tekivät isä ja ohjelmassa ollut poika. He halusivat, että katson sen.
Niinpä kävin asianajajan luona hänen toimistossaan.
Valot himmennettiin, ja televisio käynnistyi vilkkuen.
Videon laatu oli surkea, mutta se oli selvästi kuvattu viidakossa.
Ensivaikutelmani oli,
että se näytti kuin vietnamilaiselta sotavankileiriltä.
Olin puolitoista kuukautta eristyksessä, koska näytin huonoa esimerkkiä.
Minulla on silti ennätys. Kolme ja puoli kuukautta, beibi.
Heitä ei edes tunnistanut nuoriksi. He olivat nälkiintyneitä ja likaisia.
He olivat hyönteisten puremissa päästä varpaisiin.
Vaikka tekisin mitä, en ansaitse lyömistä. -Sama täällä.
He elivät kuin eläimet.
Olen ollut täällä melkein vuoden. Minua on lyöty ehkä seitsemän kertaa.
Äiti ja isä, haluan kotiin. Kiitos.
Oletko 18-vuotias? -Olen.
Minua on laitonta pitää täällä väkisin.
Tämä punkka on minun ja tämä Brandonin.
Tässä on kiviä ja vähän heinää.
Kun tulin, paikka oli pelkkä aukio viidakossa.
Nuoret siis rakensivat leiripaikkaa.
Rakensimme teitä ja kaivoimme ojia putkia varten.
Rakensimme viemäreitä.
Me valmistelimme kaiken infrastruktuurin,
jotta maan omistajat voisivat tehdä sillä rahaa. Se oli pakkotyöleiri.
Mitä karkaamisesi jälkeen tapahtui?
Meidät hakattiin sinisiksi,
ja meidät pakotettiin valvomaan koko yö polvillamme, kädet pään takana.
Kun olin nähnyt videon, tajusin,
että se oli toistaiseksi synkin näkemäni luku Cartisanon tarinassa.
Se tuntui paljon pahantahtoisemmalta.
Pahoinpitelyt, koko tilanne ja olosuhteet vaikuttivat paljon pahemmilta.
Hei. Olen Amber Michelle.
Kerronko, kauanko olen ollut täällä? Olen ollut täällä melkein 16 kuukautta.
Tähän aikaan viime vuonna minut sidottiin,
paiskattiin maahan ja…
Hitto. Henkilökunta kuuntelee. Nyt he tulevat.
Ei hätää.
Siivosimme pöytiä.
Tein selväksi, että olin valmis.
Minut käskettiin leirin silloisen johtajan huoneeseen.
Hän sanoi, että joutuisin eristykseen.
Katsoin häntä ja sanoin, etten ole menossa.
En ollut tehnyt mitään väärää.
Äkkiä paikalla oli neljä opiskelijaa.
He käänsivät minut kasvot lattiaan.
He vetivät käteni selkäni taakse ja sitoivat ne.
Sitten he päättivät sitoa käteni vielä jalkoihini.
Henkilökunta ei ollut mukana, koska se olisi pahoinpitelyä.
He käyttivät opiskelijoita.
Ketkä ovat "he", joista puhut?
Kurt.
Muistan sitoneeni hänet mökissä olevaan tolppaan.
En ollut mukana ensimmäisessä sitomisessa.
Olin hänen luonaan monta tuntia.
Hänen kätensä muuttuivat sinisiksi, joten vuorollani vapautin hänet.
Annoin hänen käsilleen liikkumavaraa.
Sitten tuli yö, mutta ei paljoakaan unta.
Mitä meiltä odotettiin? Henkilökunta käski heittää hänen päälleen vettä.
Se alkoi pienistä vesimukeista.
Sitten vettä tuli kannuista ja lopulta litrakaupalla.
He eivät antaneet minun hengittää.
En nauttinut siitä enkä halua tehdä sellaista,
emmekä olisi tehneet sitä,
ellei joku korkeassa asemassa oleva olisi käskenyt meitä siihen.
Kun Amber oli köysissä, selitin hänelle, että koko paikka oli täyttä kusetusta.
Sellaista ei saisi tapahtua, ja hän tiesi, etten ollut vastuussa.
En usko, että hänelle jäi henkilökohtaista kaunaa minua kohtaan.
Miltä sinusta tuntui Kurtin suhteen?
Petetyltä.
Miksei hän kieltäytynyt?
Kahden päivän jälkeen minut vietiin eristyspaikkaan, jota sanottiin "Valaksi".
Se on saaren toisella puolella, ja siellä…
Koitko väkivaltaa? -Seksuaalista hyväksikäyttöä.
Tiedän, ettei hän halua kuulla tätä.
Tyttöjä ei lähetetty siihen kylään. Olin ensimmäinen.
Siellä asuimme kylän päällikön Tuin luona.
Eräänä päivänä, kun hänen perheensä oli kirkossa ja töissä,
olimme siellä kahdestaan, ja sunnuntai oli vapaapäiväni.
Ja…
Hän käytti minua hyväkseen.
Muistan istuneeni.
Hän alkoi…
Hänen kätensä oli selässäni ja käsivarrellani, ja sitten hän alkoi…
Hän alkoi -
kosketella minua, ja…
Minä…
En tiennyt, mitä tehdä.
Olisin voinut työntää hänet pois, mutta hän oli kylän päällikkö.
Hänellä oli paljon valtaa.
Muutamaa päivää myöhemmin kerroin tapahtuneesta leirin johtajalle.
Hän puhui kuin olisin suurennellut juttua kohtuuttomasti.
Hän kysyi, miten voin syyttää Tuita sellaisista teoista.
Hän jopa jätti minut sinne vielä pidemmäksi ajaksi.
Viimeinen asia, mitä Pacific Coast Academy halusi,
oli että tällainen video vietäisiin heidän käsistään,
koska aineisto oli ilmiselvästi raskauttavaa.
Videon tehnyt vanhempi otti yhteyttä USA:n suurlähetystöön.
Hän sanoi, että hänen piti päästä pois maasta poikansa kanssa -
ennen kuin PCA:n henkilökunta saisi tietää, mitä oli tapahtunut.
Suurlähetystössä ymmärrettiin, että kyse oli rikollisesta toiminnasta.
Hän suuntasi heti lentokentälle -
mukanaan suurlähetystön edustaja, jolla oli videonauha salkussa piilossa.
PCA oli ottanut yhteyttä Samoan lentokenttäviranomaisiin -
ja kieltänyt päästämästä videonauhaa maasta.
He tiesivät, että se haittaisi heidän toimintaansa, ja väittivät,
että levitessään videonauha haittaisi Samoan turismia.
Samoan viranomaiset kuulustelivat isää -
ja kysyivät häneltä toistuvasti, missä videonauha oli.
Hän sanoi postittaneensa sen jo Yhdysvaltoihin.
Hän pääsi turvatarkastuksen läpi,
sai nauhan suurlähetystön edustajalta ja pääsi lähtemään Samoasta.
Silloin lehdistö saapui, ja tilanne riistäytyi käsistä.
Muistan, miten uutishelikopteri kiersi taloamme Kaliforniassa.
Aivan talon yläpuolella.
Ihan jatkuvasti.
Isän nimi liitettiin sellaiseen, missä hän ei edes ollut…
Se vain suututtaa minua.
Ei hän ollut siinä vaiheessa juurikaan mukana toiminnassa.
Silloin kai nuoret haettiin pois leiriltä.
Olin silloin töissä Uudessa-Seelannissa, USA:n suurlähetystössä.
Virkamiehet kertoivat, että leirillä oli tällainen ongelma,
ja että meidän piti mennä selvittämään, mitä siellä tapahtui.
Niitä nuoria ei voinut jättää siihen tilanteeseen.
Onnistuimme pääsemään leiriin sisälle.
Siellä oli hyvin tyhjää.
Siellä olimme vain me, ja kaikki lapset oli viety pois.
Jotain oli selvästi tekeillä.
Kiersimme leirin reunaa pitkin, kun kuulimme ääntä.
Sen avulla löysimme yhden lapsista.
Hän oli varsin sairas ja aluksi hyvin vastahakoinen puhumaan.
Hän varmaankin pelkäsi kostotoimia.
Lopulta hän kertoi, että muut oli siirretty tarkoituksella pois leiristä.
Meillä ei ollut aavistustakaan, missä he voisivat olla.
Se oli heti alusta asti todella omituinen päivä.
Meitä kohdeltiin hyvin. Se oli outoa.
Meidät lähetettiin rannalle.
Muistan matkustaneeni viidakon läpi -
edelleen epätietoisena siitä, mikä meitä perillä odottaisi.
Mietin, miten he saivat nuoret viidakon läpi.
Meidän piti olla siellä vain vähän aikaa.
Ja sitten äkkiä -
mustia katumaastureita, joissa oli tummennetut ikkunat,
ajoi yksi toisensa perään sinne, missä me olimme.
En tiedä, mistä ne tulivat. Muistan vain, että ne tulivat.
Lapset olivat rannalla.
Muistan, että katsoin heitä ja ajattelin, että voi luoja.
Joku nousi autosta -
ja sanoi tulevansa Yhdysvaltain suurlähetystöstä.
En uskonut sitä.
Eihän kukaan voisi välittää meistä tarpeeksi.
Varsinkaan minusta. Ei mitenkään.
Videonauhasta tuli oikeustoimien perusta.
Valamiehistö kuuli todistajanlausuntoja PCA:n leirillä olleilta nuorilta
ja vanhemmilta.
Kiehtovin oli se mies, joka kulketti videonauhan leiriltä.
Häneltä kysyttiin: "Miten voit olla niin tyhmä, että lähetit lapsesi sellaiseen?"
Hän otti esiin PCA:n esitteen, jonka Steve oli kirjoittanut,
ja luki siitä, millaiselle nuorelle koko ohjelma oli suunniteltu.
Hän pani esitteen pois ja sanoi:
"He kuvailivat poikani. Siksi valitsin heidät."
Cartisano tunsi emotionaaliset arat paikat,
jotka tehoaisivat kriisissä oleviin neuvottomiin vanhempiin.
Steve ei silti koskaan joutunut vastuuseen,
koska syyskuun 11. päivän isku muutti maailman prioriteetteja.
Kaikesta tekemästään huolimatta -
Steve Cartisano ei ollut uhka kansalliselle turvallisuudelle.
Pian sen jälkeen, kun Dave palasi Samoasta,
minä aloin käyttäytyä holtittomasti.
Minusta oli silloin tulossa villi teini.
Hengasin veljeni ystävien kanssa.
He alkoivat pian käyttää huumeita, ja minä tein samoin.
Tulin töistä kotiin, ja esimerkiksi televisio ja videonauhuri olivat poissa.
Lumilinko oli kadonnut autotallista.
He varastelivat -
ja veivät talosta tavaraa panttilainaamoon maksaakseen huumeensa.
Äkkiä minulla oli kaksi rankasti heroiinia käyttävää lasta.
Nuoret roikkuvat huumeluolissa tai karkailevat.
Kun he ovat 25-vuotiaita, tekosyyt koulun keskeyttämiselle -
tai huumeiden käyttämiselle eivät enää auta.
Vedin Seattlessa monta yliannostusta.
Sitten jouduin pahaan auto-onnettomuuteen ja minut pidätettiin.
Maksoimme Davidin takuut pari kertaa ja opimme, että se oli huono idea.
Kun Catie pidätettiin, annoimme hänen jäädä putkaan.
Nuoren on opittava, että hän on vastuussa omasta elämästään ja teoistaan.
Olin tosi vihainen.
Podemme molemmat syyllisyyttä. Sitä miettii jatkuvasti,
olisiko pitänyt toimia toisin tai olisinko voinut toimia toisin.
Näin, millaista elämäni olisi, jos en muuttaisi mitään.
Uppouduin syvälle toipumisyhteisöön, ja 13 vuotta myöhemmin olen tässä.
4. viikolla he ovat neljä päivää yksin. Huumeet ovat poistuneet kehosta.
He haluavat taas kotiin vanhempiensa lapsiksi ja opiskelemaan.
Davidilla on edelleen vaikeuksia.
Missä hän on nyt?
Hän on vankilassa vielä noin kolmen vuoden ajan.
Käänny seinään päin. Tule takaisin.
Joo. Siinä ovat isä ja Dave.
Heti kun pääsin katkaisuhoidosta, isällä diagnosoitiin syöpä.
Se oli IV levinneisyysasteen paksusuolensyöpä.
Hän taisteli kuusi tai seitsemän vuotta.
Taistelun aikana hän menehtyi lopulta sydänkohtaukseen.
Niin meille kerrottiin.
Siitä on nyt kai kolme vuotta.
Ei Steve ollut mikään pahis.
Näen asian niin, että hän vain harhautui polultaan joksikin aikaa.
Ei hän ollut sisimmässään paha ihminen.
Todennäköisemmin hyvä ihminen.
Tässä koko tarinassa minua on aina kaivanut se,
että vaikka hän vapautui syytteistä, hän ei maksanut.
Hän ei maksanut palkkiotani, ja se raivostutti minua.
En kuullut hänestä enää.
Itse asiassa kuulin vasta tuotantoyhtiöltänne, miten hänelle kävi.
Pidin Stevestä.
Pidin todellakin, kunnes tajusin,
mitä kaikkea hän oli tehnyt.
Hän vei sinulta varmaankin 50 000 dollaria.
Varmaankin.
CHALLENGER-SÄÄTIÖ
Vuosia sitten tein hain Googlella Challenger-säätiötä.
Halusin löytää muita eloonjäämisleireillä olleita.
Silloin näin muistokirjoituksen.
Tunsin yhtä aikaa valtavaa järkytystä ja surua.
Ja vihaa.
Se sai minut vihdoin puhumaan siitä, mitä minulle tapahtui.
Ensimmäinen ohjelma, jossa olin, järjestettiin Havaijilla.
Siellä oli osio nimeltä "Solo".
Se oli tilaisuus oppia, että pystyi selviämään yksinkin.
Että pystyi…
Että vaikeuksista voi selvitä.
Steve teki minusta niin sanotun "juoksijan".
Minulla oli radiopuhelin.
Olin kauhuissani.
Steva sanoi: "Jos olet peloissasi ja tarvitset minua,
paina radiopuhelimen nappia, niin minä tulen."
Olin 13-vuotias ja yksin.
Myöhemmin hän kysyi, tarvitsinko jotakin.
"Olisin kiitollinen, jos voisit tuoda kosteusvoidetta", sanoin.
Ihoni oli umpikuiva.
Anteeksi. Hetki vain.
Hän toi kosteusvoiteen ja tarjoutui rasvaamaan selkäni.
Ajatus ei ollut mukava, mutta ei se ollut liian omituinenkaan.
Hän pyysi minua menemään vatsalleni,
polvistui päälleni sekä rasvasi ja hieroi selkääni.
Sitten hän pyysi minua kääntymään.
Minä…
En halunnut kääntyä ja jäädyin.
Hän sanoi: "Ei tässä mitään. Käänny nyt vain."
Sitten hän…
Hän alkoi levittää voidetta hartioihini ja rintaani.
Ja sitten hän vei käsiään alemmas -
rinnoilleni, ja yritin työntää käsiä pois.
Hän sanoi: "Ei tässä mitään. Ajattele minua vaikka isänäsi."
Ajattelin vain, että isäni ei ikinä koskettaisi minua näin.
Minulle valkeni hiljattain,
kun muistelin vanhoja…
Itse asiassa juttelin ystäväni kanssa. Tajusin, että kaikki asiat,
jotka Stevessä olivat minusta hyviä,
olivat pelkkää groomausta.
En tiennyt sitä silloin, ja tajusin koko jutun vasta hiljattain.
Pari vuotta myöhemmin kerroin äidilleni.
En toki yksityiskohtia.
Kerroin, että Steve oli koskettanut minua seksuaalisella tavalla.
Ilmoittiko äitisi asiasta jonnekin?
Ei.
Äiti ei tehnyt mitään, koska hänen mielestään -
Steve toimi nuorten hyväksi.
Omien sanojensa mukaan hän ei halunnut "keinuttaa venettä".
Tajusin, että Steve käytti usein sanaa "manipuloiva".
Näillä nuorilla on kaikenlaisia keinoja manipuloida muita.
Hän sanoi lapsia usein manipuloinnin mestareiksi.
He ovat taitavia manipuloijia ja syyttävät aina muita.
Kun katsoin sitä aikuisena,
tajusin, että todellisuudessa Steve itse oli manipuloinnin mestari.
Tuohan on kätevä tekosyy, vai mitä?
Hyökkäät nuorten uskottavuutta kohtaan, Hehän ovat sentään ongelmanuoria.
Ei se ole tekosyy, vaan fakta.
Tämä ala kukoistaa yhä. Matkijoita on tälläkin hetkellä paljon.
Kun olin 16, minut lähetettiin erämaaterapiaan.
Sellaiseen, jossa Paris Hiltonkin oli. Nyt kerron siitä.
Steve Cartisano markkinoi traumoja parannuskeinona.
Matkijat tekivät ideasta valtavan liiketoimen.
Yöllä kenkäni vietiin ja minut käärittiin pressuun.
He istuivat pressun päällä estääkseen liikkumiseni.
Monikin luultavasti on sitä mieltä, että "se muutti elämäni,
mutta ei ehkä paremmaksi".
Se on ollut merkittävä tekijä siinä, kuka olen nyt.
Olin se ostoskärryä kadulla työntävä koditon narkkari.
Selvisin siitä ainoastaan,
koska osasin elää lähes ilman mitään.
Suurimman osan elämästäni olen vain yrittänyt selvitä.
Asetan itseäni tilanteisiin, joissa minun on selvittävä,
koska sen minä osaan. Se on mukavuusaluettani.
Näen yhä painajaisia siitä paikasta. En saa sitä pois päästäni.
Se on ollut aina mukanani.
Jos näin voi käydä Paris Hiltonille -
ja hänen perheelleen, miettikää niitä, jotka eivät ole täällä.
Eivät teinit ole vain lapsia, jotka asuvat luonamme.
He ovat ihmisiä, jotka luottavat meihin.
Tämä tapahtui. Olen huutanut siitä 20 vuoden ajan, mutta aivan turhaan.
Ala on vain kasvanut.
TÄNÄ VUONNA YHDYSVALLOISSA TUHANNET LAPSET -
OSALLISTUVAT ERÄMAATERAPIALEIRILLE
CARTISANOT EIVÄT KIISTÄ SYYTTEITÄ SEKSUAALISESTA AHDISTELUSTA,
MUTTA KOKEVAT, ETTEI SE KUULOSTA HEIDÄN MUISTAMALTAAN STEVELTÄ
TOIMIVAT CHALLENGER-, HEALTHCARE AMERICA- TAI PACIFIC COAST ACADEMY -YRITYKSET -
EIVÄT LIITY TÄMÄN ELOKUVAN YRITYKSIIN
JOS SINUA TAI TUTTUJASI ON KOHDELTU KALTOIN,
LISÄTIETOA JA MATERIAALEJA LÖYTYY OSOITTEESTA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekstitys: Riku Kanninen