Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZAKLETÍ
Jo!
Ellian, počkej!
To je princezna Ellian. Otevřete bránu.
Jo!
Světlice? To snad ne.
Už zase? Vždyť jsi teprve dorazila.
Promiňte.
- Povinnosti volají. - Princezny to fakt nemají lehký.
To neva.
Večer se uvidíme na oslavě tvých narozek. Loni byla boží!
No jo, letos ale slavím jenom s rodinou.
Žádný velký večírek. Žádná zábava.
Fakt? To se ti vůbec nepodobá.
Přece jenom už je mi 15.
Takže chci trávit víc času s našima.
No, kdybys nás pak chtěla vidět, budeme na trhu.
- Měj se, Ellian! - Letíme!
Hodná holka.
Princezno Ellian!
Slíbila jsem, že dnes světlici nevypustím, ale...
Nazaro.
Princezno.
Král s královnou tě žádají o audienci.
Jakože o skutečnou audienci?
O důležitou audienci.
Bavit se s kámoši na trhu?
To bych teď měla dělat.
A můžu snad?
- Princezno! - Ne.
Pojď, Flinku. Už je to tu zas.
Přistupte blíž,
to je můj svět!
Rodiče moji tu zas měli střet!
Náladoví
holt někdy jsou!
Všechno tu zboří, když neutečou!
Jo, v zámku spávám,
přesto chvíli mám zlou!
Dobře to vím, bude to tím, že naši příšerně řádí.
Fakt příšerně řádí.
A řvou!
Tohle tajemství mi ničí šatník.
Promiň, Bolinare.
- Tati! Mami! - Ne, prosím!
Jestli se to někdo dozví...
Zlý král. Zlá královna.
Mám to pod kontrolou.
Tak je šikovná. Pojď sem.
Hodná královna.
Minulý rok,
každý to zná,
odnikud náhle se zjevila tma!
Veliké bum!
Pravda, či klam?
Rodiče milí se změnili nám!
Jak to zvrátit, či léčit?
To se záhadou zdá!
Je to holt div, chci to jak dřív. Naši teď příšerně řádí.
Fakt příšerně řádí, strach mám!
Snad někdy vaši můžou se zdát neurvalí,
přísní a zvláštní,
svým způsobem zlí.
Šílení moc,
bláznivě sví!
Ti mí je všechny ohromí,
tak ptám se ve všem dobrém i zlém,
zda že tu jsem vůbec ví?
Nesmí to vzdát!
A takový úděl!
Je na to sama, stvůry jsou dvě.
Vždycky je svá!
Usměvavá!
Jenže si myslím, že potíže má!
V ní je řád hodný králů,
jenže král je spíš cvok!
- Katastrof sled... - ...uklidí hned!
Oni fakt příšerně řádí!
Tak mlčky to snášej.
Drž krok!
Jsou tady lejstra k vyřízení,
právo a řád,
opravy řídit a řídit i stát!
Tvářit se jen, jak je nám hej!
Chci klid a jinde toužím být.
- Však někdo musí království nést. - Princezno Ellian!
Do vládnutí dál se plést!
- Máš hotové úkoly? - Udělám je, až se vrátím.
Ničíš mi život.
Vzít všechno zpět.
Ať klidně štvou mě,
ať jim všechno tu vadí.
Ať přísní jsou,
ať peskují mě hned.
Jenže ti mí jsou leví a vůbec nic už neví.
Kdekdo to vzdal, je to děs!
Pojďme dál! Je to můj svět.
Zápasím s tím!
Slunce nám zakryl ten prokletý stín!
Všude je strach.
Kam zase jdou?
Já jenom hlídám, ať neutečou!
Málokdy něco vzdávám,
já vždy důvěru mám!
Málo však vím, co dělat s tím, že naši příšerně řádí!
Poklus a cval a co s tím dál,
že naši příšerně řádí?
Sem a pak tam, jenom strach mám.
Naši se v příšerách ztrácí.
Jen trošku se ztrácí.
Jo, vážně se ztrácí.
Proč marně je hlídám...
jen já?
- Otevřete! - Ale ne.
- Generálka Cardona je tu zase. - Chci vidět krále a královnu.
Otevřete.
Mami, tati, ticho!
Nemůžeme ji odmítat věčně.
Já vím. Ale představte si, jak by reagovala.
- Pusťte nás dovnitř! - Není to zrovna kliďaska.
- Otevřete! - Ale co jí máme říct?
Už jsme použili všechny možné výmluvy.
Jsou na pracovní cestě.
Řeší spor mezi dělníky.
Mají obchodní schůzi.
S dovolením.
Veřejné styky mám na starost já.
Jsem mistr mluveného slova.
Jsou na kolonoskopii.
Mistrovské.
Zítra se vrátím.
A to už mi audienci neupřete!
- Drahoušku, takhle to dál nejde. - Já vím.
Už je to rok, a pořád jsme nepřišli na to, jak...
Jak tu kletbu zlomit. Já vím.
Co si počneme?
Ach jo. Co se zase děje?
Přichází královský poštmistr.
Mám nové informace o vaší zprávě pro věštce Slunce a Měsíce.
Odpověděli?
Jak víte, žijí v Temném lese věčné temnoty,
který je velmi zrádný.
Proto jsem poslal osm
ze svých nejlepších holubů, aby se k nim ta zpráva dostala.
Super. A dostala?
Po vletu do lesa sedm z osmi ptáků
pozřelo začarované petrifikační bobule
a okamžitě zkamenělo.
Čest jejich památce.
- Ale ten... - Simonovi.
Millie.
Cedricovi.
Cedricovi II.
Hanniganovi.
Ambrosovi.
A Malé Dorrit.
Nikdy na ně nezapomenu.
Je to tragédie.
Jeden ale přežil
a já doufám, že je to tenhle s malým svitkem v zobáku.
Ano.
Můj nejstatečnější holub, Starý Joe, překonal všechen strach
a vrátil se z Temného lesa věčné temnoty s odpovědí...
neboť omezil svůj příjem zakletých plodů
a konzumoval jen drobnější, pomaleji působící odrůdu.
Byl to dobrý holub.
Bral jsem ho jako syna.
PŘIDEJTE VODU
„Přidejte vodu.“
Kde je ta zpráva? Kam se poděla?
Flinku, ty zloději. Zase ji máš v tlamě?
Zdravím, princezno Ellian z Lumbrie.
Jsme věštci Slunce a Měsíce.
Měsíce.
Vaše nešťastná situace nás zaujala.
Abychom tento problém napravili, musíme ho vidět na vlastní oči.
Oči.
Dorazí sem, Flinku!
Proto nás ve svém království očekávejte
v předvečer třetího úplňku
třetího dne třetího měsíce.
Tisíce.
Ne „tisíce“.
Měsíce.
Třetí úplněk třetího dne třetího měsíce?
To je na moje narozeniny. Dneska večer!
Všechno nejlepší, princezno.
Nechtěli jsme náhodou působit tajemně a strašidelně?
No jo, to je pravda.
Promiň. Moje chyba.
Každopádně brzo dorazíme.
Tak se na náš příjezd připravte.
Jo!
Už žádné příšery ani tajemství.
Čekají mě normální rodiče a normální život.
Musím to říct Bolinarovi a Nazaře. Budou nadšení.
To je hrůza.
Podívej, jaké mám kruhy pod očima. To jsme to dopracovali.
Ovládám 17 jazyků.
Sepsala jsem naši ústavu.
Jsem v podstatě národní poklad.
A teď tu celé ráno trávím tím,
že navrhuju lopatku na příšeří bobky.
Potřebujeme skutečného vůdce.
Naše království se nemůže řídit samo.
Promiňte, že vyrušuji,
ale kupí se nám tu narozeninové dary
a přijímací salon je tak trochu...
Poničený?
...pryč.
Přines je sem.
Dobře.
Už to tajemství dlouho neudržíme, Nazaro.
Jemináčku.
Jak na to budou lidé reagovat?
To si netroufám hádat.
Lid krále a královnu zbožňoval.
Je to tak.
ELLIAN VŠECHNO NEJ!
MILUJEME TĚ!
Někoho tady ale zbožňují ještě víc.
Koho? Mě? To je od tebe milé.
Tebe ne, ty přerostlé mimino.
Princeznu.
Uvědomuješ si, kolik jí bude let?
Nemám nejmenší tušení.
Děkuju.
Bude jí 15.
Tím se všechno vyřeší.
O čem to mluvíš?
Jak se zdá, tak věcí stav je vážně nezdravý.
Tenhle zámek nikdo nespraví.
Tady vládne jenom zmar.
Kdysi dávno my dva stále byli u moci.
Teď jsme jenom hloupí poskoci!
Zbytných služebníků pár!
Mám však představu, že zámek mohl by pookřát!
Znovu z hedvábí si roucha brát!
To se snadno může stát!
Znovu hosty vítat, plnou sklenku vína mít!
Jako dříve znovu krásně žít!
No a co kdyby to šlo?
Ha! To zpátky vrátit nejde!
- To jde! - Už ne!
Vím jak!
Teď šance tu je. Kdo ji potřebuje, zvládne nemalý tlak!
Jen první krok,
další už půjdou zdárně.
Kráčím, a ne tak marně!
Za krokem krok a problémy opustí nás!
První krok,
kupředu kráčím k cíli.
Říkám, že svět se mýlí,
potom se kráčí snáz!
Ale počkej, co navrhuješ?
Naštěstí se tyhle komplikace vyřeší,
princezna patnáct let dovrší.
- Královna z ní může být! - Skvělý nápad.
Všechno zpátky vrátí, přijde spousta krásných dní!
Budem v moci zase svobodní!
Můžem na oslavu pít!
Paráda.
Bude se ti to líbit.
To máš teda pravdu!
- Jen klid... - ...a pak převratu snad už nevadí nic!
Jen první krok!
Další se lépe zvládnou!
Vládnu vždy rukou pádnou!
- Za krokem krok... - ...a pryč bude příšerný král!
Jen první krok.
Výš a výš teď se drápem,
sílu svou dobře chápem.
Jenom s ní dojdem dál!
Náš krok: jen ať oba pryč jdou!
Krok dva: řeknem, že mrtví jsou!
Krok tři: dáme dokonalou...
...a báječnou princeznu sem!
- A pak? - Zlatou korunu má!
- A pak? - Krása neskonalá!
- A pak? - Je to věc šílená!
- Tak snadná! - Musí...
- ...když to odsouhlasí... - ...s námi království nést!
Ministři!
- Princezno! - Už mám řešení.
- My taky. - Zlomíme tu kletbu.
Bude z tebe královna.
- Co? - Cože? Jak?
Věštci mi konečně odpověděli. Zlomí tu kletbu.
To by bylo fantastické.
Jistě. Kdyby se jim to ale nepodařilo, království potřebuje skutečného vládce.
- Královnu. - Počkat. A co moji rodiče?
Ty pošleme na venkov, kde si budou šťastně pobíhat.
Budeš je moct kdykoliv navštěvovat.
Dobře, souhlasím.
Ale jenom když nejdřív vyzkoušíme ty věštce.
Jistě. A poto...
Já nechci žádné „potom“,
už nechci dál se bát!
- Co pak? - Bude líp!
- Jenže přesto... - ...máš cíl.
- Chceš se královnou stát! - Jo!
Zkus první krok!
- Krok! - Další už půjdou zdárně!
- Jednou zas nejsem na dně! - Krok!
Zkus první krok a problémy opustí nás!
První krok!
Tohle chci správně zvládnout!
Nám budeš krásně vládnout!
Potom snad dojdem dál!
Určitě dojdem dál!
Společně dojdem dál!
Všechno nejlepší, princezno Ellian.
Přejeme vám všechno nejlepší.
- Všechno nejlepší, princezno. - Přesně tak, drahoušku.
Moc vám za tuhle úžasnou...
Tudy, Vaše Veličenstvo. Tady!
- Mami! Tati! - Tak je hodný.
Jestli se mi vyplní přání, večer budeme slavit všichni.
Ano, na to si připijme.
Bolinare?
Promiňte. Pardon. Královské záležitosti volají.
Ukroj mi kousek.
No tak, Veličenstvo, soustřeďte se.
Vy jste rozkošní! Pěkně jste se vyfikli.
Výborně.
- Hej! - Jen si žvýkejte, Veličenstvo.
Tati! Polož ho.
Děkuju, princezno.
Jasně, vadí ti koruna. To chápu.
Je ale důležitá a drahocenná a... počkat, kam zmizela?
Flinku!
Hned se vrať.
To ne!
Prašivá fialová krysa.
Můj dort.
Musím říct, že ti sluší.
Upřímně vůbec nechápu, co na té havěti vidíš, princezno.
To budou oni. Už jsou tu!
Hlavně klid.
Představuji vám stvořitele nám známého
i neznámého vesmíru,
nejmocnější a nejmagičtější bytosti, jaké kdy žily,
věštce Slunce a Měsíce.
Zdravíme vás, obyvatelé Lumbrie.
Lumbrie.
Vynikající služby, Lawrenci.
Dávám ti pět hvězdiček.
Pět hvězdiček? Zbláznil ses? Vždyť to v něm smrdělo po zelí.
Mně se to líbilo. Cítil jsem se jako doma.
Proslulí věštci,
jménem našeho království vám moc děkuju, že jste dorazili.
Ty budeš princezna Ellian.
No jo, ta s diadémem.
Slečna oslavenkyně!
Moc mě těší.
Já jsem Luno.
A já Sunny.
Mám z toho dobrý pocit.
Tak se na to podíváme.
V dopise jsi zmiňovala, že máš problémy s rodiči.
Že prý jsou...
- Jak to psala, Sunny? - Příšerní.
Jasně, příšerní.
Co tě k takovému tvrzení vede?
No...
No teda, to nebyl vtip.
Její rodiče jsou příšery.
Ano, já vím. A proto potřebuju vaši...
Tati, ne. Jsou to naši hosti.
To platí i pro tebe, mami.
Myslel jsem, že to myslíš přeneseně. Že jenom přeháníš.
- Proč bych to dělala? - Protože jsi puberťačka.
Kdo chce plyšáka?
Tak jo, přineste!
- Počkejte, Veličenstvo. - Promiňte.
Občas je to s nimi náročné.
Princezno, něco mi říká, že tvoji rodiče byli
v Temném lese věčné temnoty.
Je tak temný, že to má v názvu hned dvakrát.
No jo, byli.
Jak to víte?
Taková magie se totiž vyskytuje na jediném místě.
Nechci být pesimista, ale pokud se brzo nezmění zpět,
zůstanou takhle navěky.
Cože? To ne. Musíte něco udělat.
Ale jistě. Přece jsme sem v té žábě nepřicestovali pro nic za nic.
Podej mi tu hůlku.
- Tu já nemám. - Děláš si srandu? A kde teda je?
Vyměnil jsem ji za něco lepšího.
Cože? A to jako proč?
Vždyť jsme to probírali.
- Probírali jsme to. - Co to plácáš?
- O tomhle slyším prvně. - Neslyšíš.
Je to pro mě naprostá novinka.
Vždyť jsem ti to říkal několikrát.
Tohle je přívěsek.
Je to taková univerzální hůlka.
Místo hromady různých hůlek
teď máme přívěsek, který umí všechno.
Co ti na našich šesti hůlkách vadilo?
Zabíraly celý konferenční stolek.
- Něco mu poručíš a stiskneš ho. - Poručíš?
- Prostě ho... - Dělej.
- Stiskni... - Dělej.
- Stiskni ho a mluv. - Vždyť ho mačkám!
- Musíš ho... - Nic to nedělá.
- Dej ho sem. - Ne, já to zvládnu.
Hraj!
Kšá!
Jak zbavit se té kletby,
co nepoznal náš svět?
Jak vyřešit ten problém
a obrátit ho zpět?
Tak slyšte názor správný...
...my máme znalý vhled!
Kletbu zvládnem dřív,
než...
Mami!
- Ale ne! - Pomoc!
- Držte ho ode mě dál! - Proto nikdy nechodíme ven.
- Ne! Tati, přestaň! - Pomoc!
Do tohohle hradu už nikdy nevkročíme!
Lawrenci! Pomoc!
Počkejte! Prosím! Vraťte se!
Ne, to ne!
Neodcházejte!
Co jsi to provedl?
To byla naše jediná šance na zlomení kletby!
Ellian.
Drahoušku.
Moc mě to mrzí.
Zařiďte, co je třeba.
Stanu se královnou.
Mami?
Tati.
Mami?
Promiň, že jsem se tak naštvala.
Nevěděla jsi, co děláš.
No, ještě pořád mám narozeniny.
Tumáš. Přinesla jsem ti dort.
Oba mi hrozně chybíte.
Mami?
V komnatách
chlad a stíny.
Vítr zpívá v zádveří.
Kdekdo plách, zbytek práci má.
Jen stěží se pak uvěří...
že tu dřív
vládlo štěstí.
Zněl tu smích, každý úsměv znal!
Je to div, ale láska v nás
vždy zažehla ten jas!
V těch síních plných krás
teď sama kráčím.
Mám přání vcelku skromné,
chci jen všechno vrátit zpět!
Já toužím vidět zámek tak jak dřív!
Když táta byl tu pro mne a mou mámu těšil svět!
Dojatí...
v objetí!
Mám přání vcelku skromné,
chci jen všechno vrátit zpět!
Chci s mámou, tátou zase šťastně žít!
Ty vzpomínky jsou dávné,
přesto šla bych zpátky hned!
Dojemné...
a nádherné!
To zpátky toužím mít!
Odmala...
bylo jisté,
že můj strach zmizel dávno pryč!
Neznalá sebe teď se ptám,
jak sama najít mám ten klíč?
Ta spousta pravd a mouder,
ta řádka krásných dní,
co zůstaly mi známé.
O nich ale už jen sním!
Ty hvězdy a v nich přání,
která nocí stále zní!
Bloudí snad černou tmou?
Tohle trápí duši mou!
Mám přání vcelku skromné,
chci to do pořádku dát
a zase štěstí své chci zpátky mít!
Jen jeden den v tom domě,
který bude láskou hřát.
Pouhý den!
Pak už nic!
Přiznávám,
chci jich víc.
Chci to mít,
jak znala jsem to
dřív.
Ale ne.
To ne.
Nezamkla jsem.
- To ne. - Příšery!
Příšery? V našem království?
- Kde se tu vzaly? - To nevím.
Svolejte jednotky!
Mami! Tati! Přestaňte!
Tudy.
Ne!
Uzavřete náměstí! Za mnou!
- Výsosti, zůstaňte tady. - Co to děláte? Nechte toho!
Přestaňte! Poslouchejte mě.
- Mami! Tati! - Princezno! Ne!
Vy to nechápete. To jsou moji rodiče!
Tohle jsou váš král a královna.
Před rokem je proměnilo nějaké kouzlo, generálko.
Měli jste mi to říct.
Nechte toho, prosím.
Popadněte sítě!
- Princezno! - Jsi zraněná?
Jsem v pohodě.
- Jejich Veličenstva. - To je král s královnou?
Dřív možná ano,
ale teď už ne.
- Je to černá magie. - Jak se to mohlo stát?
Jak můžeme vědět, že se nezměníme i my?
Počkejte.
- Co to má být? - Co teď?
- Musíme odejít. - Nemůžu opustit domov.
- Kam bychom šli? - Poslouchejte, máme plán.
- Kdo nám teď vládne? - Jo!
Trůn převezme princezna.
Princezna?
Tu mám rád.
- Dobře, ale co s těmi příšerami? - Jo!
S příšerami?
Ne, počkejte. Vy to nechápete.
Jakmile princezna Ellian převezme trůn,
příšery odvezeme až na kraj světa.
Cože? To jsem nikdy neschválila.
Tohle jsme si nedomluvili.
Musíme to udělat pro bezpečí princezny i celého království.
Nebojte se.
Ty příšery už nikdy neuvidíte.
Pracujeme na tom.
Nahnali jsme je do klecí.
Do úsvitu budou pryč.
Musíme něco udělat, Flinku. Dostat je pryč.
Co to tam máš?
Dej to sem. Myslím to vážně.
No tak!
Proč všichni... pořád všechno žerou?
Nemůžu ho najít. Nikde ho nevidím.
Věštci!
Hlavně klid. Vzpomeň si na všechno, co jsi dělal.
- Haló? - Dobrý nápad.
- Nastoupili jsme do žáby... - Haló?
Kdo je to? Zase jsi pozval svoji matku?
Ne. To jsem já, princezna Ellian.
Mám váš kouzelný přívěsek.
Vidíš? Já říkal, že jsem ho neztratil.
Poslyšte, všechno se tu zvrtlo.
Prosím, vraťte se sem.
Ne. Do vašeho šíleného království už nikdy nevkročíme.
- Luno, má potíže. - Co kdybych přišla já za vámi?
Pomohli byste mi?
Na princeznu jsi pěkně neodbytná.
Samozřejmě, že pomohli. Ne snad?
Fajn. Ale hodně štěstí se sháněním žáby v tuhle hodinu.
Použij přívěsek, princezno.
Přenese tě přímo k nám domů do Temného lesa věčné temnoty.
Obdrželi jsme rozkazy. Odvezte je.
Moc vám oběma děkuju.
Vojáci!
- Odložte zbraně. - Princezno?
Na zem s nimi!
Co to?
Asi musím být konkrétnější.
Vezmi nás k věštcům!
Co se to děje?
Doufala jsem, že to prostě udělá „puf“ a budeme tam.
- Hej! Počkejte na nás! - Utíkají!
Potřebovali bychom...
kočár!
Povoz! Nebo tak něco.
Kradou nám princeznu!
Rychle!
Zastavte ty příšery.
Vojáci, za mnou.
Princezno!
Tumáš, Flinku. Zdrž je.
Zavřete bránu!
Ale ne.
Otevři nám!
Ale ne.
Udělej něco, Flinku!
K noze.
Sedněte! Uhně...
Princezno!
Snažíme se tě zachránit!
To nemusí být! Žádnou záchranu nepotřebuju!
Proč nás neposlouchá?
Protože je to puberťačka.
Popadni ji!
Flinku?
Ale ne.
Omlouvám se, Bolinare!
No, rozhodně máš teda za co.
Bolinare?
Jako tvůj důvěryhodný poradce a vážený rádce tě žádám, abys...
Co je tahle chlupatá věc? A tahle?
To ne!
Počkat. Když jsem v tomhle těle, kdo je v tom mém?
Ale ne.
Ellian, musíš mi pomoct. Je ze mě fialová krysa!
Teď mám zrovna jiné priority.
Co si počnu?
Dostaň nás odsud.
Mami? Tati? Jste v pořádku?
Já teda ne.
Díky za optání.
- Dokázali jsme to, jsme tu. - To je teda famózní.
Moje tělo ale zůstalo v království.
Ne! Nejezte mě, prosím!
Neboj, Bolinare.
Věštci všechno napraví.
A jak je tady máme najít?
Počkej. Co to je?
Cítím oregano.
Trochu bazalky.
A špetku rozmarýnu.
To je pasta fazool.
Ale no tak. Kdo by uprostřed Temného lesa vařil těstoviny?
No? Kdo?
Co kdybychom si dali česnekový chleba? Co ty na to?
Málem jsme skončili v břiše příšery, tak si to zasloužíme.
Jo! To je dobře, protože už je 20 minut v troubě.
Ty rošťáku jeden.
Máme společnost!
Konečně jsi tady.
Přivedla i ty příšery!
Řekli jsme jí, ať přijde. Kdo by jí je zatím pohlídal?
Zvládla jsi to, princezno!
Jen taktak.
Ale jsme tady.
A moc se omlouvám, že se vás máma pokoušela sežrat.
Už se to nestane. Že ne, mami?
Tady máte ten přívěsek.
Jen do toho.
- Do čeho? - Zrušte tu kletbu.
To nejde, promiň.
Ten přívěsek tě dostal k nám, ale je přeměnit nedokáže.
- Co? - Vy to ale zvládnete, ne?
- Takové schopnosti nemáme. - A mně pomoct dokážete?
Ne, vy máte prohozené tělo.
Potřebovali bychom vaši druhou polovičku.
A neznáte někoho, kdo by mi mohl pomoct?
Nějakého čaroděje, kouzelníka nebo vílu?
Vílu? To si myslíš, že se všichni vzájemně známe?
Že patříme k nějaké magické mafii?
Promiňte, tak jsem...
Je pravda, že s jednou dvojicí víl hráváme bridž.
Kouzlit ale moc neumějí.
Ani ten bridž jim zrovna nejde.
Chudinky.
Takže tu kletbu nedokáže zlomit nikdo?
To jsme neřekli.
- Tak kdo by to zvládl? - Oni.
Oni? Přeskočilo vám? Jen se na ně podívejte.
No, to vážně nehrozí.
Tak mi řekněte, co mám dělat, a já to udělám za ně.
Takhle to nefunguje. Tu kletbu můžou zlomit jedině oni.
Ale jak?
Musí se společně vydat na dobrodružnou výpravu
napříč Temným lesem věčné temnoty.
- K jejich cíli nevede žádná cesta. - Povede je světlo.
Jenom občas, je dost náladové.
Děláte si legraci?
- Musí najít horskou stezku. - Se spoustou vratkých skal.
- Přebrodit říčky. - Spíš smrtící peřeje.
Přeletět poušť.
Vyprahlou poušť. Je tam šílený hic.
Počkej, princezno! To není všechno!
Jestli je to pravda, už svoje rodiče nikdy neuvidím.
Je to beznadějné.
Paráda.
Chudinka.
Nesmíš ztrácet naději, princezno.
Pokud bloudíš v tmách...
...a vše...
...se zdá zlé být...
...stačí malý svit
a s tím
už víš, kam jít!
Tak...
zkus zachytit záblesk spásný!
Braň ho a střež!
Je v něm víc, než se zdá!
Moc má!
Jiskru světla měj, z ní pak smí být i zář!
Která světlo dá ti v tmách, kde smích skryl tvář!
Tím víc, čím více směr svůj ztrácíš.
Zapoj svůj um. Důvěřuj snům, co znáš!
Nastane bum! A pak už jasno máš!
- Světlo své chraň! - Světlo své chraň!
Stále ať svítí!
Světlo své chraň!
Drž ho a braň...
...životem svým!
Když už ho máš, stále se snaž!
Do té tmy zlé naději dáš!
Jen si ho chraň, drž a braň.
To se ví!
To má být metafora?
A není to fuk?
Potřebuješ kapku čiré záře.
Má pravdu, princezno. Z tvých rodičů jsou příšery,
protože jejich duše pohltila temnota.
Musí okamžitě najít světlo.
Když ti zhasne zář,
tak tma jde blíž a blíž!
Ukradne ti tvář
a pak už málo víš!
Tak běž!
Dřív, než nám všichni zhasnou!
Jiskřičku měj, směj se, dej ji dál!
Stačí jen blik a vrátí se zpátky král!
Světlo své chraň!
Dobře ho chraň, v tobě už svítí!
Světlo své chraň!
Dobře ho braň, slyš radu mou!
Svítí a žhne, s tmou brzy hne.
Přinese zář krásného dne!
Světlo chraň! Drž a braň záři svou!
Vidíš?
Na vrcholku nejvzdálenější hory se nachází Jezero světla.
Pokud chceš, aby se změnili zpátky,
musí do něj vkročit.
Ale dej si pozor na temnotu.
Živí se temnými pocity
a roste a roste, až se v ní nakonec ztratíš.
To nebude problém. Já žádné temné pocity nemám.
Ty má přece každý. Jde jen o to, jak se s nimi vypořádáš.
Dobře.
Mami. Tati.
Za mnou.
Světlo své chraň!
- To je ono! - Chraň.
- To všechno zlé zvrátí! - Braň!
Věci zpátky k dobrému vrátí!
Má to svou daň!
Teď se zlem půjdu se prát!
- Za svým si stůj! - Jdeme dál a všechno se změní!
- Kráčej stále, jen dál a dále. - Dále!
- Pak skákej, létej a pluj! - A pluj!
V té záři se skrývá směr tvůj!
V záři se skrývá směr tvůj!
V té záři se skrývá směr tvůj!
Česnekový chleba!
Nechápu, z čeho máš radost.
Stačí, abychom rodiče dovedli k Jezeru světla.
Slyšel jsi věštce.
Právě že slyšel. Taky si máme dát pozor na temnotu,
kterou navíc přitahují negativní pocity.
Takže jako první pohltí mě.
Podívej, tamhle je další světlo.
Nejspíš musíme projít tímhle kmenem.
Už jde po nás!
Prosím, temnoto, ušetři mě. Jsem malý a bezvýznamný.
Klid, Bolinare.
Máme s sebou dvě obří příšery.
Ta temnota by se spíš měla bát nás než naopak.
No jo, jsou to naši velcí, stateční ochránci.
Mami, tati. No tak, jdeme!
- Vojáci. - Jo!
Honem, schovejte se tam dolů.
Přestaňte vrčet.
Počkat, kde je Bolinar?
Pomozte mi!
Tady! To jsem já, Bolinar!
- Vážně jsem to já! - Nehýbejte se.
- Jsem tu s princeznou! Je tady! - Bolinare!
- Pomoc! - Bolinare, nech toho.
Jestli nás najdou, než se naši změní zpátky, vykážou je z království.
Už to nejsou tvoji rodiče ani král s královnou.
Lumbrie potřebuje skutečné vládce.
Jo. A nejlepší způsob, jak jí je dopřát,
je zlomit tu kletbu, abychom zase měli krále a královnu.
Moment. Kde vůbec jsou?
Mami! Tati!
Počkat. Počkej na mě!
Ozvěna.
Hele, koukejte.
Zkus to ty, tati.
To bylo super.
Paráda, mami.
Teď ty, Bolinare. Řekni něco.
Kéž by bylo po mně.
Už žádné vrčení.
Prostě buďte hodní.
Jsou to jenom zvířata. Nerozumí ti.
Jsou to moji rodiče, takže rozumí.
Ne!
Ne, ztište se!
Nechte toho!
- Jenom to zhoršujete. - Nerozumí ti, princezno.
- Už to nejsou tvoji rodiče. - To neříkej.
Pleteš se. Pořád jsou to oni. Musí to být oni.
Počkej.
- Už dost! - Princezno!
Proč se pořád perou?
Proč je nedokážu zastavit?
Jde si pro mě temnota!
Počkat. Nejde si pro mě, ale pro tebe, princezno!
Říkala jsi, že žádné temné pocity nemáš.
Myslela jsem si to.
Honem! Musíš utéct!
Pomoc!
- Holčičko! - Holčičko!
Mami! Tati! Vy mluvíte!
Ne, to teda nemluvím.
Právě jsi promluvil znovu. Řekl jsi: „Ne, to teda nemluvím.“
Co znamená „ne“?
A „to teda“?
A co znamená „nemluvím“?
Hele, já promluvil,
ale vůbec nevím, co ta slova znamenají.
No jo, mluvíš. A co ty, mami?
Holčička.
No jo!
Jsem holka. Tvoje dcera.
Teď poslouchej mě, holčičko.
Rád se poslouchám.
Vážně jsi to ty, tati.
Holčička.
No jo. A vybavuješ si ještě něco?
Holka s dortem.
To je pravda, přinesla jsem ti dort.
- Máš dort? - Dort já ráda.
- Počkej. - Bude dort?
Ne, poslouchejte.
Poslyš, pokud máš dort, taky bych si dal.
Žádný dort nemám.
To je teď ale fuk.
Umíte mluvit! Určitě mi toho chcete spoustu říct.
Musím z těla vypustit tekutinu.
No, svým bývalým já se teda moc nepodobají.
Nedokážeš myslet pozitivně?
Já? Pozitivnějšího člověka neznám.
Podívejte, další světlo.
Hej! Tekutina vyšla ven!
Blahopřeju.
Tak jo.
Musíme zamířit k tomu světlu.
- Nech toho. - Ne, ty.
- Ty toho nech.
Hej! Oba si dejte pohov.
Copak jste se před chvílí nic nenaučili?
V tomhle lese není dobré se hádat.
Tak už toho nechte, jasné?
- No dobře. - Fajn.
Skvěle.
Tak pojďte pěkně za mnou.
Počkejte. Počkejte na mě!
Počkejte!
Už tam budeme?
Teď jsme vyrazili.
Hele, nebekoule!
Cože?
To jsou mraky.
Moje verze zní líp.
To je asi pravda.
Co tohle?
To je kámen.
Kámen.
Pěkný.
Kameny ráda.
Velký kámen.
Lesklý kámen.
Malý, droboučký kamínek.
Ptakokámen.
Mami! Hlavně nejez ty bobule.
Nádhera. Co to je?
Monarchové.
Monarchové?
Jak můžou králové létat?
Ty se snažíš vtipkovat?
Tati, počkej!
To je úžasné, Bolinare. Začínají se chovat jako dřív.
Pořád jsou to jenom zvířata, která umí dát dohromady pár slov.
Nepoznávají vás. Dokonce ani mě.
- Mě, jejich úžasného rádce. - Poznávají. Však uvidíš.
Vzpomenou si na mě i na tebe.
Nevzpomenou. Klidně by mi říkali lord Cukrátko.
- Lord Cukrátko. - Lord Cukrátko.
Proč jsem řekl zrovna tohle?
- Je lord Cukrátko unavený? - Lord Cukrátko na to nevypadá.
Nechte toho.
- Lord Cukrátko je naštvaný? - Lord Cukrátko je naštvaný pořád.
To teda nejsem!
No tak, Bolinare. Hlavu vzhůru.
Světlo! Dokázali jsme to. Došli jsme k němu!
Konečně si zdřímneme.
Ne, teď nemůžeme odpočívat. Musíme se dostat k dalšímu světlu.
Nejspíš to chvilku trvá.
A jdeme za dalším světlem!
Světlem.
Světlo, zjev se.
Ukaž se, světlo.
Světlo pro čtyři, prosím.
Mohla bych dostat světlo?
Kde může být?
A co moje jméno? Vzpomínáte si na něj?
Já jo.
Jmenuješ se Holka s dortem?
Ne, tati. Nejmenuju.
Kde je to světlo?
Já ho vidím.
Vážně? Kde? Kde je?
To jsou hvězdy, mami.
Pěkný.
No jo, to je pravda.
Dívávaly jsme se na ně spolu.
Víš, kdysi hvězdy velmi lákaly nás!
Tys řekla jen,
že láska vytrvá.
Tak krásný sen!
Vidím nebe hvězdné.
Jo.
Slyším zvuky něžné!
Já taky.
Radost velkou cítím,
jak jsou hvězdy blízko nás!
Já vážně netuším,
jen sem tam vzpomínky mě míjí, šeptají!
Pokračuj.
Kolem víří, šeptají!
Co říkají?
- Zalykám se smíchem... - Co vlastně říkají?
- Moje duše jásá! - Jenom víří!
- Chvíle víc než krásná. - Stále marně vzpomínám!
Hvězdy září v temnotách!
Už se ke mně slétají, jak vzpomínám!
- Vzpomínám si matně... - Jen si vzpomeň!
- ...na ty chvíle štěstí! - Ty se ti jenom nezdají!
- Světla do tmy září. - Stále tu jsou!
K nám se tiše obrací!
- Já stále netuším... - Víc, jen víc, však to půjde!
...kde vzít tu odvahu a sílu vzpomenout?
- V sobě máš ji dál! - Stěží můžu vydechnout!
Nemůžeš to teď hned vzdát!
- Kde mám ji brát? - Jen dál!
Jen dál!
Dík těmhle vzpomínkám já líp smutku unikám.
Dík vám.
Tak hledejme je dál.
Jen dál.
Ellian?
Víš, jak se jmenuju!
Mami.
Tady se zastavili.
Zdá se, že tu přespali.
Mám o ni takový strach, generálko.
Musíme ji najít.
Co nejdřív.
Co je to za zvuk?
Bolinare.
Co to zase jíš?
To je nechutné.
Počkat.
Je to cesta
z ořechů.
Bolinar našel stopu.
Výborně, ministře.
Průzkumníci, pořádně tu oblast pročesejte.
Jak můžeš vydělávat víc než já?
- Ellian. - Ellian.
Ellian.
Máš pěkné jméno, Ellian.
Dobře, vzpomněli jste si, jak se jmenuju. A teď poslouchejte.
Jste moji rodiče a já vaše dcera.
Jsi náš rodič a já tvoje včela.
Ne, já jsem tvoje dcera.
Hele! Tamhle je!
A čí včela jsem já?
Ničí.
To ale nevadí, protože jsi můj táta.
- A ty moje včela. - Přesně tak.
A fialová krysa taky.
Ne. On není tvoje dcera.
A není ani fialová krysa.
Ty kryso!
- Jsem zmatený. - Děláš za námi cestičku.
- Zanecháváš stopu. - Nezanechávám.
- Přivedeš k nám vojáky. - Vážně?
- Tak jo. - Ne.
Už žádné intriky ani cestičky.
Jdeme k tomu světlu.
Jen nevím, jestli ti mám věřit, že tam dojdeš po svých,
nebo tě k němu bude muset donést máma v tlamě.
- Já jsem pro tlamu. - Můžeš mi věřit. Jsem týmový hráč.
Jo, ale za který tým hraješ?
- Co to? - Potápíme se.
- Já vím, ale proč? - Jak to mám vědět? Hlavně mě zachraň.
Mám písek v místech, kde by být neměl.
Proto mám ráda kameny.
Honem, tati. Doplav ke skále.
Tak jo, poslouchejte.
Musíme zůstat na světle, nebo se utopíme.
Ne, na obloze je moc nebekoulí. Je to nebezpečné.
Půjdeme tudy. Po pevné, bezpečné, zelené zemi.
To je strašně daleko, mami.
Ne, musíme jít rovně. Je to zkratka.
Že jo, Ellian?
Zkratka na onen svět. Že, Ellian?
Když budeme rychlí, neumřeme. Pojď, Ellian.
Musíme se shodnout, co podnikneme, tati.
- To, co jsem řekl já. - Můžeš přestat?
- Ty souhlasíš s ní? - To jsem neřekla.
Ty se mnou nesouhlasíš?
To jsem taky neřekla.
- Ellian souhlasí se mnou. - Tati.
Proč s ním souhlasíš?
- Cože? - Máš ho radši než mámu?
- Ano. - Ne, tohle mi nedělejte.
Temnota se blíží!
- Ale ne. - Našli nás!
To je moje brnění.
A moje tělo!
Moje tělo v brnění!
- No tak. - Ale moje tělo...
- Proč neuznáš chybu? - Proč mě neposloucháš?
Na tohle nemáme čas.
Vpřed!
- Řekni jí, že se plete. - Ne, řekni to jemu.
Mami, tati, tohle není fér.
Stát! Zpátky na pevnou zem!
Kdyby bylo po mém, už bychom tam byli.
Ne, měli jste poslechnout mě.
- Poslechli jsme tě! - Proč to pořád děláte?
- Řekni jí, že mám pravdu. - Mohla být v bezpečí.
Ne, je v bezpečí se mnou.
Proč mě nutíte si mezi vámi vybírat?
Ne, se mnou.
- Ne, byla by... - Tati!
Dotlačíš nás tam?
Jo, dotlačím.
Doleva.
To ne!
- Mami, odneseš mě za ním? - Jasně.
Ne!
Musíme se tam dostat nepozorovaně. Ale jak?
- Vezmi ji tam. Já je zdržím. - Ne, s tebou je v bezpečí.
Něco mě napadlo.
Cože? Kam zmizeli?
Tady nejsou.
Prohledejte druhou stranu.
Nemohli utéct daleko.
No výborně. A moje tělo odjíždí s armádou.
Co když se věštci mýlili? Nebo to jezero nefunguje?
Co když takhle zůstaneme napořád? Horší už to být nemůže.
Moje tělo...
Moje krásné tělo.
Ty pořád trucuješ, Bolinare?
- Ano. - No tak, snaž se držet krok.
Musíme se dostat k Jezeru světla... Počkat.
Mami? Tati?
Ale ne. Ztratili jsme se.
- Princezno, pomoz mi. - Cože?
Hele, flinkové.
Třeba nám pomůžou.
Jak? Nakazí nás vzteklinou?
Promiňte.
Zabloudili jsme.
Můžete mi pomoct najít rodiče?
Jsou to velké příšery.
Ne, jsou hodní.
To není dobré.
Že nám nekopou hroby?
Co myslíš, že říkají?
Tohle je základní diplomacie.
Kousneme si, spřátelíme se a oni nám za to pomůžou.
Skvěle. Tak dobrou chuť.
Proč to mám jíst já?
Protože jsi flink.
To teda nejsem!
Jsem muž s dobrým vkusem, rodokmenem
a vytříbenou chutí.
Je pravda, že už jsem okusil různá jídla,
ale tohle mě teda neláká!
To se mi hnusí!
Tyhlety hnusy
já do své pusy
nechci si vzít!
V křečích se válím.
Radši se vzdálím.
Já vážně mám...
tohleto sníst?
Asi to překonám,
asi to překonám!
Zdá se to být chuťový hit a průšvih se nekoná!
Kdo z nebe sklep ten lahodný lep?
Rychlí se tep, když kousek si dám!
Snad kopr v tom mám?
Či tóny máty? Netuším sám!
Vážně to překonám!
- Snadno to překonám! - Hej!
Chce to už jen jíst každý den! Tu touhu už neschovám!
Kdo by to řek, že ten mastný flek na žaludek vliv tak příznivý má?
Každý ať aspoň kousíček si dá!
Nezapomeň se jich zeptat na cestu!
Neboj, princezno!
Časem.
I když snil jsem o jinačím žití,
nemám důvod se bát, nejsou zlí!
Možná nějakou infekci chytím,
přesto vím, že mi nic nehrozí!
Po pádu vstávám
a nepřestávám
čelit těm zprávám, že je to fuj!
Když jsem tak sdílný,
ten pach je silný!
Alespoň...
je jen můj!
Vážně to překonám!
Navždy to překonám!
Jen šťávu pij, pak klidně žij! To s nadšením vykonám!
Nechutné snad, chci světu se smát
a volno si dát. Už nechci se bát!
Všechno překonám, vlastně mám to rád!
Co to do tebe vjelo, Bolinare?
Jak jen to říct? Už nic mi nebrání!
Můžu jen spát a cpát se larvami!
Ten hnus! Ten sliz! Ten ráj, co mám!
Teď ještě kousek já si dám!
Vážně to překonám.
A dokud neskonám,
můžu je mást, když budu třást dokola vším, co mám!
A když už chlap mé postavy zvlád ten veliký pád
a může se smát,
změna každá se směšnou může zdát!
Já zvyknu si lehce odteď na všechno
tak rád!
Mami! Tati!
Tenhle nový Bolinar se mi líbí.
Děkujeme!
Hej!
Mami, co to...
Tak jo, polož mě.
Myslíš, že jsi tvrďák?
No tak. Ukažte, co ve vás je.
Má ráda dorty.
Dcera.
Ellian
je moje dcera.
Naše dcera.
Mami. Tati. Vy jste se mi vrátili?
- Ellian. - Jsi naše dcera.
Jste to zase vy!
Chyběli jste mi.
Holčičko moje.
Ellian, poklade.
Měla jsi pravdu, Ellian.
Celou dobu to byli oni.
Vaše Veličenstva.
Princezna nikdy neztratila naději.
Jsi úžasná.
Jezero světla.
Tamhle je.
Pojďte.
Jo!
Zvládli jsme to.
My to zvládli!
Pojďte, je moc příjemné.
Pořád všechno jenom omíláš dokola.
To děláš ty.
Nikdy nikoho nenecháš domluvit.
Kdybych měl čekat, až zavřeš pusu, umřu stářím.
No jasně. Nesouhlasíš se mnou, tak mě zase urážíš.
Samozřejmě, je to moje vina. Jak jinak.
Tohle děláš vždycky.
Tak takhle se to stalo.
Způsobili jsme si to sami.
Svým vztekem.
Nechali jsme se jím pohltit.
Co to dělají?
Přestali jsme si být oporou.
Hej! Na co čekáte? Pojďte se vykoupat.
Co je?
Ellian,
pamatuješ, jak jsme se pořád hádali?
Všichni rodiče se hádají.
Takhle moc ne.
Proto se z nás staly příšery.
Prostě vkročte do světla. Tím se všechno spraví.
Nemůžeme.
Jak to myslíš? Copak nechcete, aby z vás zase byli lidi?
Samozřejmě, že chceme.
Ale ne takoví jako dřív.
Tomu nerozumím.
Ellian,
už spolu dál nemůžeme žít.
Nemůžeme žít tak jako kdysi.
Dej nám chvilku, Ellian.
Musíme probrat, co s tím uděláme.
Třeba se dokážeme nějak domluvit.
Co s tím uděláte?
Jakože vy dva?
Ellian.
Tak to je vše, konec, ahoj! Já jsem jen stín!
Ellian, prosím.
Já nejsem nic. Prohraný boj, jsem jenom stín!
Už tolik ztrát a strastí, pádů, pastí,
zvládla jsem a co teď s tím?
Jsem jenom stín!
- Ellian, musíš... - Ne! Už ne!
Stárnout a růst vždy bez vás dvou, to bylo zlý!
Srdce mé teď z hrudi mi rvou. A kde jste vy?
Všechno jsem zvládla s klidem.
S láskou k lidem!
Tak, a co mám za to, vím!
Jsem pro vás jen stín!
Ellian!
Osamělá rána mít, v temné noci zkoušet spát!
Do mé duše strach se vkrad, že můžu vstát a neobstát!
Vina, která ví, že svět je na pohled
jen temné místo lží!
- Ellian! - Kde mám teď brát?
Když sled mých ztrát se smutkem zamlží?
Nechci mít vděk, chtěla bych jen rodiče mít!
Čekáte snad, že je to sen? Už nemám ten klid!
Nezajímám vás ničím.
Jste stvůry zlé, co ničí!
Dost!
Ten plán byl jenom tvůj a tvůj!
Já jsem jen stín!
Ellian!
Já jsem jenom stín!
Vyslechni nás!
Jsem jenom stín!
Ellian!
Máme tě moc rádi.
Kecy!
Nevěřím vám!
Když můžete přestat milovat jeden druhého, můžete přestat mít rádi i mě.
Nevěří, že ji máme rádi.
Ale ne.
- Ellian! - Ellian!
- Máme je! - Pohyb!
Běžte!
Vojáci, nenechte je utéct!
Neustupujte!
- Zpátky, bestie! - Držte je!
Odvezte je někam, kde už je nikdy nikdo neuvidí.
Kde je princezna?
Bolinare, prohledejte s vojáky údolí.
My se vrátíme a prozkoumáme pole.
Ale ne.
Flinkové na zteč!
- Princezno Ellian! - Ellian!
- Ellian!
Možná našli princeznu!
- Co se to děje? - Obflinkovali nás.
Flinku, starouši. Král s královnou potřebují pomoc.
Útok!
Pouští ty příšery!
Zastavte ho!
Do nich! No tak!
Přestaňte! Nazaro, generálko, to jsme my.
Vaše královna a král.
- Vaše Veličenstva. - Královno Ellsmere.
Jsem ráda, že jste zpátky, ale netušíme, kde je princezna.
- Je v té bouři. - Musíme ji zachránit.
- Naši dceru. - Jsme s vámi, Veličenstvo!
Jedeme!
Ty jsi věděl, že to jsou oni?
Proč jsi mi nic neřekl?
Nebylo mu do řeči, drahá.
- Ellian! - Ellian!
Nemůžeme žít tak jako kdysi.
Nemůžeme žít tak jako...
Nemůžeme žít tak jako kdysi.
Ellian!
Přijdeme o dceru.
Musíme něco udělat.
To světlo.
Jasně.
- Ellian. - Jsi v pořádku?
- Báli jsme se, že o tebe přijdeme. - Moc nás to mrzí.
Veliký klam, že jde jen o nás dva?
Nejsi jen stín!
Odpustíš nám, že šlo jen o nás dva?
Nejsi jen stín!
Měli jsme být...
...vlídnější!
A ne jenom míjet všechno zlé!
Nám jde o štěstí tvé!
Měla jsi pravdu, Ellian.
Byli jsme sobci.
Přehlédli jsme trápení!
Řekli slova tíživá!
Neříkali jsme ti všechno, co nás někdy bolívá!
Měli jsme hned vstát a prát se s tím!
Jsi poklad náš, to teď už vím!
Měli jsme ti pravdu říkat stále,
že milujem tě víc,
než dokážeme vyslovit.
Snad budeš nás dál ráda mít!
Jsi to nejlepší, co nás kdy potkalo.
Za celý náš život.
Moc nás mrzí, že jsme ti to nedávali najevo.
Mé přání vcelku skromné bylo všechno vrátit zpět!
Však trable přijdou, když je nečekáš!
Ty změny víc než drobné zvládnou napravit náš svět.
Neměj strach!
Sílu máš!
Vím, cesta zpátky není, ale spolu dál chcem žít!
My společně už zjistíme, co s tím!
I píseň v novém znění může stejně krásná být!
A v ní se ptám:
máte mne rádi?
To se ví!
Napořád!
Vše může být...
...jak bývalo to
dřív!
Mami!
Holčičko moje.
Tati!
Ellian, poklade!
O ROK POZDĚJI...
Spousta věcí je teď jinak.
Přiznávám, že jsem se toho bála,
ale musím uznat,
že se máma s tátou vážně snaží a já se mám fakt dobře.
Udělali pár změn.
Máma teď žije v tamhletom domě
a táta v tamtom.
A já si neuklízím ani jeden ze svých pokojů.
Pořád mi to vyčítají, což je vlastně docela fajn.
Ale ne.
- Princezno Ellian. - Nazaro!
Vím, že jsem slíbila, že dnes světlici nevypustím,
ale král s královnou tě žádají o audienci.
Cože?
O důležitou audienci.
Všechno nejlepší!
Pojď dovnitř, drahoušku.
- Dostali jsme tě. - Vše nej!
- Žádný velký večírek. - No jo. Žádná zábava.
Dej jí dárek, Malý Joe.
K noze!
Princezno, dobré zprávy.
Archiméde! Ne!
Blahopřeju, princezno.
Flinky, chlapče, něco pro tebe mám.
Tobě to sluší, Flinku.
- Zdravíčko, princezno Ellian. - Věštci!
Musíme ti říct, jak moc jsme na tebe hrdí.
A kdyby se ti ještě někdo z blízkých změnil v příšeru,
prosím ne...
...váhej se nám ozvat.
S dovolením!
Všechno nejlepší, poklade.
Mami! Tati!
Víme, že ses loni k létání moc nedostala.
Tak jsme si říkali, že bys letos měla létat stylově.
To je to nejhustější sedlo na světě!
Pojďte, vyzkoušíme ho.
- Do devíti buď doma, Ellian. - Mám narozeniny, tati.
No dobře.
Do desíti.
Dám ti vědět, až se vrátí.
To je můj svět.
- Přívěsek! - Má spoustu chyb.
To ne!
Ale má věci, co fungují líp!
Rodiče mí
od sebe jsou.
Společné chvíle nám báječně jdou!
Vládne klid, kdekdo jásá.
Můžem už zavřít krám!
To, o čem sním, dobře už vím! Rodiče mají mě rádi!
To bude let, vyrazím hned!
Rodiče mají mě rádi!
Nehledám skrýš, chci letět výš!
Rodiče mají mě rádi!
Fakt příšerně rádi!
Vím, rodiče vzácné
já mám!
ZAKLETÍ
V komnatách
chlad a stíny.
Vítr zpívá v zádveří.
Kdekdo plách, zbytek práci má.
Jen stěží se pak uvěří...
že tu dřív
vládlo štěstí.
Zněl tu smích, každý úsměv znal!
Je to div,
ale láska v nás
vždy zažehla ten jas!
V těch síních plných krás
teď sama kráčím.
Mám přání vcelku skromné, chci jen všechno vrátit zpět!
Já toužím vidět zámek tak jak dřív!
Když táta byl tu pro mne a mou mámu těšil svět!
Dojatí...
v objetí!
Mám přání vcelku skromné, chci jen všechno vrátit zpět!
Chci s mámou, tátou zase šťastně žít!
Ty vzpomínky jsou dávné, přesto šla bych zpátky hned!
Dojemné...
a nádherné!
To zpátky toužím mít!
Odmala...
bylo jisté,
že můj strach zmizel dávno pryč!
Neznalá sebe teď se ptám,
jak sama najít mám ten klíč?
Ta spousta pravd a mouder,
ta řádka krásných dní,
co zůstaly mi známé.
O nich ale už jen sním!
Ty hvězdy a v nich přání,
která nocí stále zní!
Bloudí snad černou tmou?
Tohle trápí duši mou!
Mám přání vcelku skromné, chci to do pořádku dát.
A zase štěstí své chci zpátky mít!
Jen jeden den v tom domě, který bude láskou hřát.
Pouhý den!
Pak už nic!
Přiznávám,
chci jich víc.
Chci to mít,
jak znala jsem to dřív.