Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Можна стакан пива?
-Звичайно. -Дякую.
Я принесу.
Чому ви згодилися на зустріч?
Це цікава історія, і...
і я дивлюсь під іншим кутом.
Зіг хайль, зіг хайль, зіг хайль!
Я десять років шпигував серед ультраправих.
Це було гірше, ніж я очікував.
Справді.
Справжній хардкор.
Особливо перші роки, це були запеклі нацисти,
ці люди ніби змагалися,
хто з них найрадикальніший.
Велися розмови про расову війну.
Так, расову війну.
Ми підходили до моменту, коли мусили б убивати людей.
І в нас були «чорні списки».
А тоді були, знаєте,
ті, хто самі робили бомби.
У 1990-х були заворушення на вулицях.
Усе кипіло.
Не вистачало, щоб хтось підніс сірник.
Та ми не думали, що хтось насправді збирається це зробити.
Але одна людина зробила.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
КОЖНЕ МІСТО У БОЙОВІЙ ГОТОВНОСТІ
10-САНТИМЕТРОВИЙ ЦВЯХ У ЧЕРЕПІ МАЛЮКА
«ТИ НАСТУПНИЙ»
ЛОНДОН
Це інтерв'ю записується на плівку.
Я детектив сержант Терренс Боланд,
антитерористичний підрозділ Скотланд-Ярду.
Присутній офіцер…
Детектив констебль Філіп Джонстоун,
антитерористичний підрозділ Скотланд-Ярду.
Сьогодні перше травня 1999 року,
час 18:13 за моїм годинником.
ДОПИТ ПІДОЗРЮВАНОГО, 1 ТРАВНЯ 1999
АУДІОЗАПИС З ОРИГІНАЛУ СТЕНОГРАМИ
Знаєш, ми всі тут з однією метою –
дійти до істини.
Я мав стати іскрою, от і все.
Іскрою, від якої ця країна б запалала.
Ці думки, вони ставали все сильнішими.
Я не міг викинути це з голови.
Моє призначення, розумієте?
Врешті одного ранку я прокинувся і більше не думав.
Я збирався це зробити.
Отже, коли ти мав намір їх взірвати?
У суботу.
О пів на шосту.
БРІКСТОН
СУБОТА
ЕЛЕКТРИК АВЕНЮ
Того чудового ранку
люди були повсюди,
сяяло сонце, Брікстон вирував,
і люди робили свої справи.
Персики, сливи, нектарини! Є полуниця! Налітай!
Фрукти з «Харродсу» за цінами «Вулворта»!
Брікстон – прекрасне місце.
Це історичне місце, ви це знаєте?
Саме тут усі чорношкірі
селилися в Лондоні від початку.
Люди разом працюють, разом живуть.
Ми знали людей з усього світу.
Люди продають усе й усюди,
заробляють свою копійчину, як можуть.
Ні, це два фунти, любий.
-У нас є все, кожен диск у чартах. -Усі диски.
Снуп Доґґ…
Майкл Джексон, Мадонна.
У мене був фільм Снуп Доґґа для дорослих.
Ага.
-Спиратив, але сам не дивився. -Його не продавали.
-Продавали. -Не думаю. Та годі.
Наче Робін Гуди. Для них ми були Робін Гуди,
але точно не для «Нашої ціни». Магазин був через дорогу,
і ми завжди казали: «Це моя ціна, а не „Наша ціна“».
Ми багато римували.
«Не звалився з самоскиду, а зіскочив і пригнав».
«Не важливо, чи ти у грі, чи не в чортовій грі,
тут пів магазинної ціни».
Мені сподобалось. Дай п'ять.
Давай, не змушуй тримати.
17:09
17:10
Кокос!
Кокос, дуже свіжий.
Ми всі були там, того щасливого, гарного дня.
Раптом мій сусід сказав мені:
«Гей, Талент, тут якась сумка,
і я чую звук».
«Що за звук?» Він відповів: «Ходи подивись».
Отож, я вийшла з-за прилавка,
а там теленькало…
Саме такий звук був у тій чорній сумці.
Це могло бути золото в злитках. Міг бути вантаж наркоти.
Або купа грошей. То була не наша сумка.
Я відкрив її, зазирнув усередину,
а далі такий собі: «Це бомба!»
А далі: «Це бомба?» Я не розбираюся в бомбах,
та упізнав її, щойно побачив.
А до того я не бачив бомб .
Бомба була як у мультику, знаєте?
-Так. -З годинником, дзень-дзелень.
-Ти просто це знаєш. -Будильник зі старим дзвінком.
-Наведений.
-Круглий годинник у пластиковій коробці. -Саме так.
А ззовні стирчали з коробки проводки, які заходили
у коричневий блок.
-В коробку із цвяхами. -В коробку.
Я сказала: «Викличте поліцію»,
адже ми не знали, що відбувається чи хто поставив туди сумку,
бо там нікого не було.
Отже, я зайшла за прилавок на той час –
обслужити покупців.
Я пішов геть, думаючи: «Мені цього не треба»,
а потім повернувся.
Я пам'ятаю хлопця,
народ ходить, «Та не дури.
Засунь в смітник і відкоти геть – як і не було».
То була дурниця – але ніхто не знав, що робити.
17:28
17:29
Ніхто не вірить. Я розповідав цю історію багато разів.
Наркоман вийняв бомбу і вкрав сумку.
«Ні, ти мене розігруєш.
Цього не могло бути».
«Та клянусь, чувак, так і було».
-Навіть зараз є наркомани… -Вони виходять з того кута.
Він вийшов ніби звідти,
обійшов прилавок, підібрав її.
А ми кричали: «Залиш кляту сумку, ти придурок. Це бомба».
Він бере бомбу, усі кричать: «Що ти робиш?»
Тепер усі її побачили, бо він її вийняв.
От вона, перед очима, а він потроху…
Він просто так пішов… Узяв сумку і пішов дорогою далі.
Він хотів сумку. Він узяв сумку. Тобто…
Охоронець викликав поліцію,
поліція приїхала…
Коли поліцейські підійшли, я сказав: «Ось бомба».
Відступіть, дайте пройти, будь ласка!
Дякую.
Не пам'ятаю, я впав чи мене відкинуло.
-Пам'ятаю лише, як вставав з підлоги. -Точно.
Вставав з підлоги.
-Я чув, як ти кричав. -Так.
-Він кричав моє ім'я. -То було потім.
Я знайшов його на каталці, під автобусною зупинкою.
«Я тут, Лі».
Я зіщулилася під моїм візком.
Я не думала, що хтось вижив,
здавалося, ніби весь будинок обрушився на людей.
Мені попав у ногу цвях.
І як його не заділо. Він був переді мною. Неймовірно.
«Тут люди без рук-ніг із цвяхами в голові, –думав я, –
То чому я маю займати каталку та їхати в лікарню через цвях?»
-На ньому розрізали джинси. -Попало в ногу.
А мама тільки купила їх мені на іменини.
«Не ріжте джинси! Їх мама подарувала». Ніколи цього не забуду.
Повсюди було бите скло.
Оскільки мене не поранило,
я була за це вдячна.
Більшість людей навколо –
там було багато потерпілих.
Усі бігали туди-сюди,
намагаючись з'ясувати, чи їхні близькі в безпеці.
То був жах серед білого дня.
Ти думав про наслідки?
Ні.
У поїзді я весь час уявляв, як вона вибухає.
Я мав це зробити.
Я був ніби робот.
А ти думав про…
людей?
Ні.
Взагалі ні.
Тридцять п'ять поранених,
у тому числі дитина, якій 10-сантиметровий цвях
застряг у черепі.
Комбінація опіків і травм від вибухової хвилі
з важкими осколковими пораненнями дуже важко лікується.
Цю бомбу було створено,
щоб убити якомога більше людей,
і просто чудо,
що ніхто не втратив життя того дня.
Сам устрій такої бомби із цвяхами
розрахований на завдання максимальної шкоди
максимальній кількості людей, щоб убити якомога більше людей.
Якщо начинити бомбу шматочками металу,
а потім її підірвати,
цей метал рознесе
зі швидкістю 500 км/год.
Разом із цвяхами летить усе,
що вибухова хвиля здіймає на своєму шляху.
І коли воно проходить крізь різних людей,
воно може занести частинки однієї людини
в іншу.
І тоді утворюються дуже складні поранення,
коли частинки чиєїсь ноги
опиняються у грудній клітині тієї людини
або у грудній клітині людини поруч.
Ми ніколи раніше не бачили нічого подібного.
Ви разом зі мною у серці Брікстону,
де наростає гнів
проти відповідального за бомбу, хто б це не був.
Брікстон – дуже напружена зона.
Ми хочемо розібратися, що трапилося в суботу,
і почнемо звідси.
Зі мною Майк Франклін,
член консультативної групи муніципальної поліції.
Майк, сьогодні я побачила, як тут наростає напруга.
Так, люди розгнівані.
Це був боягузливий, підлий напад на невинних людей,
які займалися законними справами у Брікстоні в суботу.
Ампутовані кінцівки,
рвані рани від цвяхів.
Люди втратили слух, зір.
Це не просто бомба – трохи шуму при дорозі, –
це зруйновані життя людей.
Люди намагалися не робити поспішних висновків.
Розумієте, вони хотіли сказати: «Ми неупереджені
щодо мотивації, яка за цим стоїть».
Я вважав, що це атака расистів.
Інстинктивно.
Ти тут живеш, і коли таке трапляється, і зазвичай у тебе є ідея.
Поліцейські говорять тобі щось на кшталт:
«Ми хочемо зловити підривника, як і ти».
А ти кажеш: «Не так,
тому що де ви живете?
Ви не живете в районі, що потрапив під удар.
Через те, що він того разу нікого не вбив,
підривник міг повернутися.
Знаєте, в Лондоні бували вибухи бомб.
Кампанії ІРА були не таким далеким минулим.
Цього ранку речові докази у зруйнованому будинку
ретельно вивчає бригада саперів.
За однією з теорій, ця атака
є спланованим актом непокори ІРА.
Після знахідки у Саутгемптоні…
Але чого ми ще не бачили –
це бомби такого типу
у центрі великої пішохідної торгової вулиці.
ПОЛІЦІЯ ЛОНДОНА
Аннет, привіт. Саймон Фой.
Я був юним,
зеленим, недосвідченим,
досить амбіційним,
напевно, трохи наївним
потенційним командиром брікстонського відділу.
Там було неймовірно складно працювати.
Атмосфера була досить напруженою.
Було багато спекуляцій
про те, що відбувалося і хто за це ніс відповідальність.
Я подумки перебирав безліч причин.
Ми знали, що назрівають бандитські розбірки,
І незадовго до того вже була стрілянина.
Чи це воно?
І люди ніби говорили: «Чоловіче,
що ти збираєшся з цим робити?»
Чи не думаєте ви, сер, що настав час
поклавши руку на серце визнати, що у вас недостатньо поліцейських,
щоб виконувати необхідну роботу в цій громаді?
Люди почувались незахищеними і надто контрольованими.
Ми пройшли крізь заворушення у 81-му.
Смерті ув'язнених – ми пройшли через це,
тож багато хто в нашій громаді
не почувався радісно чи комфортно
допомагаючи поліції, ми їм не довіряли.
Поліція залякує членів нашої громади затриманнями і обшуками.
Поліція оголосила, що наводнить наш район
через вибух бомби.
Затримання і обшуки були проблемою в часи моєї молодості.
Ми з друзями ходили у Брікстон по суботах,
заходили у магазини з музикою.
І в більшість субот траплялося,
що тебе зупиняли і обшукували.
Старший поліцейський, відповідальний за район,
сказав мені, що порадів би
серйозно подумати про службу в поліції.
Мало йому не здалося…
Друзів забирали у відділок,
вони виходили в синцях.
Вони казали, що їх бив кулаком у лице поліцейський.
Це було... нормою.
Такі речі сіяли неприязнь
між громадою та поліцією.
А тепер – до інших новин дня.
Детектив, який розслідує вибух бомби вчора у Брікстоні, Південний Лондон,
запевнив у неупередженості щодо особи підривника.
Атаку не пов'язують з відомими терористичними групами.
Ви були тут минулої суботи?
Багато людей зголосилися,
але ніхто не міг сказати нам
нічого певного про підривника на той момент.
Ніхто не мав жодної гадки.
Чи то була група осіб? Чи одна особа?
Це викликало страх.
ДОПОМОЖІТЬ!
Тоді поліція не дуже слідкувала за ультраправими.
Вони кажуть, що слідкували і час від часу затримували,
але у верхівки служб безпеки склалася думка,
ніби крайні праві не загроза.
Вони просто пишуть усяке, та не збираються це втілювати.
Просто групка хуліганів. Нащо звертати на них увагу?
КОНФІДЕНЦІЙНО
«Серчлайт» був приватною операцією розвідки.
Ми проникли у фашистські угрупування і вели за ними нагляд.
Права білим! Права білим!
Ми роками попереджали про це.
Терористичний рух на захисті свого останнього оплоту
приймав системну форму
як підпільна повстанська армія.
Ішлося про тероризм, про вбивство людей.
Зіг хайль, зіг хайль, зіг хайль!
То були небезпечні часи, і ми хотіли зупинити тих людей.
Чим більше ми дізнаємося про їхні плани, тим краще ми зможемо їх зупинити,
привернути увагу до їхніх дій.
І тоді з нами зв'язався доброволець,
який захотів взяти участь.
Алло, «Серчлайт».
То був молодий хлопець, ледь за 20, політично активний,
переконаний антирасист.
На мою думку, найкраще, що він міг зробити,
це стати до лав ультраправих.
Саме це він і зробив.
Не розкривати твою особистість усе ще важливо?
Так.
Тому що, знаєте, ці люди справді небезпечні.
І вони усе ще вірять, що ти нацист?
Так.
Чому ти зробив це?
Мені подобається бути шпигуном. Це…
Це кайф.
Можеш розказати від початку, Артуре?
У 1999 я був агентом у Британській національній партії.
Для нового століття потрібен новий ідеал,
БНП
нова політика.
Британська національна партія була партією закону і порядку.
Ми маємо зупинити імміграцію,
і ми маємо допомогти іммігрантам повернутися додому.
Ми презентували себе як порядних,
чесних, законослухняних громадян.
Ми були хороші хлопці.
Створити рух,
який у прийдешньому столітті
поверне слово «велика» у назву Британії.
Але за тим усім
ти приходив, скажімо, на мітинг БНП
у церковній залі чи, наприклад, у задній кімнаті пабу.
Відвали.
А там люди роздавали «чорні списки»,
відверто нацистську пропаганду,
інструкції для саморобних бомб.
Вони просто мріяли, щоб хтось вийшов і підірвав
когось, кого вони призначили ціллю.
Це було на межі.
Я припускав,
що вони триматимуть цю нацистські речі
подалі від нових рекрутів,
та вони з ходу заявляли, що вбивати євреїв добре.
Першого ж дня?
Так, першого дня.
І що ти подумав?
Ну, я був шокований, наляканий, але водночас збуджений.
Крім того, те, що вони були
відвертими нацистами,
давало ще одну причину продовжувати, чи не так?
Ти відчував, що тебе перевіряють? Що щось винюхують?
Ні, справді ні.
Гадаю, вони думали, чому б кожному білому не приєднатися до їхньої організації?
Антифашисти і не здогадувалися, що я на їхньому боці.
Тож пару разів мене відколошматили.
Найгіршого разу, власне, то була дівчина,
і вона вгатила мене по голові, здається, молотком.
То була моя реальність.
У що ти віриш, синку?
В нашій країні стільки бідних серед білих людей.
А вам втирають маячню,
що все має бути рівним, все це…
Це ставить білих…
принижує білу людину в цій країні.
Таких, як я.
Отже, ти захотів закласти бомби?
Так. Якомога більше.
Раз на тиждень.
Чому ти начинив їх цвяхами?
Тоді вони б розбивали вікна,
впиналися в людей і калічили людей.
Убивали б людей.
ЧЕРЕЗ СІМ ДНІВ
БРІК ЛЕЙН
17:28
17:29
СУБОТА
СОЛОДОЩІ ТА СПЕЦІЇ
Другі вихідні поспіль у столиці
етнічні спільноти знову стають ціллю
нападу без попередження.
Брік Лейн усе ще закрита.
Разом із шоком ми відчуваємо полегшення, що ніхто не загинув.
Це б'є просто в серце бенгальської спільноти.
У нас є проблема, яка називається расовий тероризм.
Ми цього не потерпимо,
ТОНІ БЛЕР ПРЕМ'ЄР-МІНІСТР
ми знайдемо тих, хто за цим стоїть.
Вони постануть перед судом. Жодних сумнівів.
Зі мною Сідді Шивдасані, редактор газети "Істерн ай".
Сьогодні в наші офіси надійшли погрози життю.
Минулого тижня ми попереджали читачів
із чорного та азійського районів остерігатися.
Поки політики і поліція
міркували, чи це був расовий злочин,
тим часом планувалась наступна атака.
Я намагався винести для себе урок
з моєї неприязні до поліції.
Розумієте, вчинити правильно.
Саме це я намагався зробити – вчинити правильно.
Тоді я був редактором британсько-азійської газети.
ЗАБИРАЙТЕСЬ
Ми стикалися з расизмом.
ГЕТЬ
НАВОЛОЧ
За певний час до такого звикаєш,
і це насправді трохи легковажно.
Але потім ми одержали цей лист
КОЛИ ПРОБ'Є ГОДИННИК,
від угруповання «Білі вовки».
ВОВКИ ВИЙДУТЬ НА ПОЛЮВАННЯ
УСІ НЕБІЛІ
Я знав, що азійський район стане наступною ціллю.
БУДУТЬ ВИНИЩЕНІ
Поліція не давала порад
ВАС ПОПЕРЕДИЛИ
шукати підозрілі речі
чи бути насторожі.
Нічого.
Ми відчували, ніби їм байдуже.
КРИМІНАЛЬНІ ХРОНІКИ ВЕЛИКОБРИТАНІЇ
Саморобна бомба, що вибухнула в суботу в Південному Лондоні,
здавалась дією безумця.
Сьогодні ви можете допомогти, і ось як.
Це купа цвяхів, зібрана навколо місця вибуху.
Хто купив стільки?
Не звичайний покупець, не будівельник.
Хто прийшов по таку кількість таких цвяхів?
Алан Фрай – голова відділу боротьби з тероризмом.
Є якийсь поступ, що вам уже відомо? Ви вже знаєте?
Я впевнений, що так,
хоча завчасно говорити щось визначене
відносно певної лінії розслідування.
Якщо ви думаєте, що можете хоч чимось допомогти, будь ласка, зробіть це.
Винагорода 10.000 фунтів, і може бути збільшена.
У цій країні було не так багато серійних убивць,
не кажучи вже про серійного підривника.
Знаєте, люди боялися.
Люди боялися.
Я була старшим слідчим.
Відповідальність була величезна.
У мене не було досвіду в розслідуванні тероризму.
Це підняло напругу на інший, зовсім інший рівень.
КОНТРОЛЬ ПОЛІЦІЇ
Поліція переглядає години записів з камер відеоспостереження
в надії, що особу, яка заклала бомбу,
зафіксовано на відео і хтось зможе її впізнати.
Якість відеоспостереження у 1999-му
не була високою.
Проте ми почали знаходити зображення,
на яких міг бути підривник.
Там був хтось у білій бейсбольній кепці,
хто ніс на своєму плечі щось,
що виглядало як спортивна сумка.
Єдина складність –
його неможливо було розпізнати.
Ми зверталися в різні агенції.
Навіть звернулися до американців і до військових.
Тобто, надіслали їм, сподіваючись,
що хтось зможе покращити його.
Їм не вдалося.
Ми мусили просто дивитися далі.
Я почав співпрацювати з поліцією.
Брав участь у прес-конференціях.
Коли роздрукували зображення людини,
можливого підривника,
я сперечався, що варто його опублікувати.
Тому що то була зерниста,
незавершена фотографія.
Я вважав: «Ні. Якби це був член чиєїсь родини, вони б про це знали.
Опублікуйте її зараз. Сьогодні».
«Ми не можемо».
Я сказав: «Поки ви тягнете,
підривник готує наступну бомбу.
Це невідкладно. Опублікуйте зараз.
Не гайте часу.
Що ви скажете, якщо бомба вибухне, поки ми з вами тут розмовляємо?
А я скажу людям, що ви могли її зупинити.
Опублікуйте це кляте фото».
Та цього не зробили.
Поліція до нас підходила: «Ви що-небудь чули? Що ви думаєте?»
Ми задавали людям такі самі питання.
Хто стане наступною ціллю? Чи загинуть люди?
Люди з усієї країни брали на себе відповідальність. «Білі вовки».
Листи надходили зі Східного Мідленду.
Ми працювали, як навіжені. Я пам'ятаю,
24/7 ми намагалися вирахувати, хто це був.
Складали списки, хто б міг вчинити таке.
Ніхто нічого не чув.
Що ви робили, щоб знайти підривника?
Я просто знаходив людей.
Прикидався, перш за все,
що щасливий,
запитував: «Не уявляєте, хто б то був?»
Усякі такі речі.
Але ніхто не здогадувався.
Ніхто не здогадувався.
Досить важко в такій ситуації,
коли ти шпигуєш за людьми
і намагаєшся вимкнути
ніби голоси у твоїй голові,
але це нелегко.
Я…
Я здобув імунітет проти расизму
і фашизму.
Ми рівнялися на героїв нашого руху,
«МАЙН КАМПФ» АДОЛЬФ ГІТЛЕР
таких як війська СС, Гітлер, звичайно ж.
Для расиста це було надихаюче середовище.
Ти відчував промивку мізків?
Хотів би я сказати, що вважав усе те дурнею.
Але…
Так, безумовно.
Я пройшов ідеологічну обробку.
Це було ніби…
Так, я сумнівався, що Голокост мав місце.
що був, можливо, наївним,
поділяючи загальну думку,
що він відбувався.
Якщо вони змогли пробратися в мою голову, уявіть, як це впливало на інших людей.
Давай!
Коли будеш готовий!
Права білим! Права білим!
Коли ви перебували у тій бульбашці,
ви були серед однодумців.
У них були ті самі проблеми,
те саме походження – у багатьох з них.
Ви були наче ізольовані від реальності.
У ті часи я був серед них.
Це наша країна!
Зрадники раси,
ДЖОН ТІНДАЛЛ ЛІДЕР БНП
які намагаються зруйнувати цю країну, –
вони наші вороги!
Нашим лідером був Джон Тіндалл,
То був високого рівня
ультраправий політик того часу.
Тіндалл, як магніт, притягував ізгоїв,
безумців та невдах, справді.
Саме того він і хотів,
тому що міг їх контролювати.
Він ніколи не казав «Ідіть підривайте людей».
чи «Нападайте на людей», але він добре вмів грати словами.
Його промови були доволі запальні.
Ми будемо далі боротися, працювати, маршувати й наступати,
щоб побудувати країну, за яку вони віддали життя,
і повернемо Британію британському народу!
Ми відвідували різні мітинги,
які завжди проходили в пабах.
І тоді усі ці розлючені молоді люди,
під впливом алкоголю,
чули, що їм загрожують орди іммігрантів,
що вони уб'ють тебе уві сні, згвалтують твою дружину і з'їдять дітей.
Після мітингів завжди було насильство, завжди.
Давай-но, ти, виродок!
Ви в порядку? Дайте, перевірю пульс.
У тобі весь час кипить лють,
і гнів, і обурення,
і тоді воно просто…
Воно може прорватися. Розумієте, про що я?
Ви виплескуєте це на інших.
Я пам'ятаю, як після одного мітингу…
У мене був фургон.
На ньому ми колесили районом
і хапали чорношкірих на вулиці.
Фактично, викрадали їх,
а потім піддавали їх доволі жахливим тортурам.
Якби БНП не проводила мітинги в пабі
і не розказувала усім, що вони під загрозою, у небезпеці,
ті не йшли б звідти нападати на людей.
Знаєте, вони самі їх підштовхували,
а тоді умивали руки
і їхали додому, до маєтку за мільйони фунтів у Сурреї чи ще де,
а ми поверталися до своїх дір у Стоквеллі, розумієте?
І от – справу зроблено.
Так воно й буває.
Так вони маніпулюють, використовують людей і…
Так, я робив дуже паршиві речі, це правда.
Справді погані речі.
Коли тобі спало на думку, що ти хочеш це зробити?
Не знаю. Пару років тому.
Тобі ж лише 22, вірно?
Так, тоді було біля 20.
Я маю не увазі, ти чув з газет, звичайно,
це було у друці, про організацію «Білі Вовки».
Я не знаю, хто вони.
І мені все одно.
Отже, вони й гадки не мають, хто ти?
Ні. Взагалі ні.
То їхні заяви – повний вимисел?
Вигадка.
Просто намагаються привласнити мою славу.
Я мав політичну мету.
Спричинити расову війну в країні.
Що це означає?
Будуть повстання і все таке.
Знаєте, расові сутички на вулицях, що завгодно.
Гаразд, які були твої наміри на той момент?
Я міркував про ціль, щоб підірвати.
Ти вирішив того разу, куди підкладеш бомбу?
Так.
Сохо.
Два вибухи в Лондоні,
викликали в столиці зрозумілі побоювання, що будуть і інші.
Нам кажуть, що за бомбами, стоять расисти
і вони збираються нанести новий удар.
Ніхто не знав, яка спільнота стане наступною ціллю.
Можливо, китайська спільнота?
Може, єврейська спільнота?
Було багато дискусій.
Але спочатку усі говорили про расу,
про етнічну приналежність.
Ніхто не думав, що це могло перекинутися на гей-спільноту.
Видима частина спільноти геїв знаходилась у Сохо,
напевно, на Олд Комптон Стріт.
Можна було ходити з бару до бару,
з одного бару чи гей-закладу до іншого.
Вони процвітали, били енергією,
були сповнені життя.
Там була свобода.
Відчувалося, що в тих місцях ти можеш бути собою.
Коли вибухнула друга бомба, все дуже швидко стало на свої місця.
КОМПТОНЗ, СОХО
Це був хтось, хто ненавидів відмінності.
Вони ненавидять тих, хто відрізняється,
хто не вписується в їхнє уявлення про нормальне суспільство.
Ми розпочали переговори з поліцією на високому рівні.
НЬЮ СКОТЛАНД ЯРД
Нам сказали, що це расова проблема.
Ми висловлювали своє занепокоєння, а до цього поставилися із скептицизмом
і якоюсь недовірою у Скотланд Ярді.
Це стало великою мірою нашою справою –
оповістити менеджерів ключових закладів,
пабів, клубів, кав'ярень, ресторанів, щоб сказати:
«Це може статися з нами. Просимо, будьте обережні. Будьте насторожі».
Ми переможемо людей, які несуть відповідальність за ці бомби.
Ми їх упіймаємо.
У нас немає чіткого підтвердження, яке саме угрупування
стоїть за цими актами насильства,
але зрозуміло, що, найбільш імовірно,
що це ультраправі екстремісти, чия ціль – спільноти меншин.
Усі були немов сліпі, ніхто не знав, де це станеться.
Але усі очікував, що воно станеться.
Я мав зустрітися з Артуром у такому місці,
де не було б тих, хто знав його чи мене.
В лондонських туристичних готелях,
за межами Лондона.
Він розумів, у чому його місія.
І він розумів, що він має їх зупинити.
Я зустрічався зі знайомими
і проходив по списку людей, яких я вже знав…
і згадав того хлопця,
якого називав «Дейв з Баркінгу»,
тому що він казав якось, що він там живе.
Ми були близькі за віком,
трохи зійшлися,
розмовляли про музику,
і я знав, що він дуже не любить темнолицих людей.
Востаннє я бачив його на щорічному зібранні,
де він виконував роль розпорядника.
У нього була пов'язка. Він стояв поруч із Джоном Тіндаллом.
Думаю, Тіндалла доволі сильно побили антифашисти.
Після того Дейв просто зник.
І я більше про нього не думав.
Після суботи на Брік Лейн
Я взяв таксі до Сохо, щоб роздивитися.
-Приблизно о котрій годині це було? -Десь біля 7:00.
Гаразд. Який у тебе був намір на той момент?
Я думав, який паб мені підірвати.
Я пройшовся по Олд Комптон Стріт.
Я хотів упевнитися, бо шукав паб для збоченців.
Геїв чи як ви їх там називаєте.
То у тебе проблеми з геями?
Так.
Чому?
Просто я гомофоб.
Це так… Знаєте, я просто ненавиджу їх.
-Чому? -Я не знаю. Просто ненавидже і все.
-Має бути причина. -Я дещо маю проти гомосексуалів.
Просто не люблю про це говорити, розумієте?
Я обрав геїв, тому що я їх ненавиджу.
Розумієте? Я маю на увазі, це особисте.
Запис цього не відтворює, але коли ми говоримо тобі про геїв,
ти заплющуєш очі і здаєшся напруженим при цьому, Девіде.
Так. Я просто не люблю їх.
Я просто не люблю їх, ясно?
Я чистий натурал, не хвилюйтеся.
Ні. Це не проблема, але тебе це тривожить.
Знаєш? Я от не знаю, чому це тебе тривожить.
Тривожить достатньо, щоб закласти бомбу.
Але я не знаю, чому.
Після двох суботніх вибухів у Лондоні
поліція по всій країні попереджає людей,
які можуть стати потенційними цілями, бути насторожі цими вихідними.
Детективи бояться, що бомби у Брікстоні і на Брік Лейн
можуть бути початком расистської терористичної кампанії.
Поліція каже, що не хоче сіяти паніку,
але хоче, щоб усі знали про можливість
інших вибухів у ці банківські канікули.
ЧЕТВЕР
Дві речі привернули увагу до підозрюваного.
Замість того, щоб дивитися на тисячі людей,
ваша робота – дивитися на тисячі людей, які несуть сумки.
І відколи цю сумку знайшли,
була ще кепка, яку він носів.
Але на це пішли сотні й сотні годин.
Спочатку зображення було таке погане, що не видно було, хто це.
Але потім ми стали знаходити інші зображення, які були чіткішими.
Хлопці відразу спустились в мій кабінет: «Босе, ви маєте це побачити».
Я чітко пам'ятаю той момент.
Ось зображення. Ось підривник.
До часу пік плакати розклеїли на станціях
та у інших ключових точках столиці.
Фотографію розмістили в інтернеті
і розсилають усім поліцейським відділеннях країни.
Незважаючи на підозру в причетності до вибухів,
якщо він дивиться цю трансляцію
і не вважає себе винним, він повинен з'явитися.
По радіо я почув, що у вас є моє фото.
І спершу подумав: «Усе. Мене впіймали».
Я відразу пішов просто додому і усвідомив, що поки ще не впійманий.
Я склав мій пристрій, наставив час і все запакував.
Почекав десь до половини п'ятої, упіймав таксі до Сохо.
Який час ти виставив на бомбі для Сохо?
Шість тридцять.
СОХО
П'ЯТНИЦЯ
16:45
16:46
У мене був вихідний.
Думаю, я сходив у галерею і повертався додому.
І це була п'ятниця,
початок святкових вихідних. Погода була чудова.
Здається, був десь кінець дня.
Люди закінчували роботу, у повітрі витав радісний настрій,
це були звичайні святкові вихідні.
Така була атмосфера.
Я, здається, раніше раз заходив до «Адмірала Дункана».
Я не дуже добре його пам'ятав, і, проходячи, подумав:
«Хочу пів пляшки пива».
Це був маленький паб. Вузький.
І він якраз починав оживати.
Розумієте? Люди весь час надходили.
Це був вечір п'ятниці.
І я чув, що поліція ідентифікувала відео з Брікстону.
Я бачив примірники «Івнінг стандард».
Практично відразу я подумав, що то міг бути Дейв із Баркінгу.
Тоді до мене зателефонував мій контакт у «Серчлайт»,
і я сказав:
«Це міг бути Девід Коупленд».
ІМ'Я?
Ми переглянули власні записи
і те, що Артур говорив нам за ці роки,
і ім'я Коупленда фігурувало
на багатьох різних мітингах і акціях.
Отже, мій колега звернувся до поліції.
17:29
17:30
Я подивився на годинник. У мене ще була – скільки? Година до вибуху?
Я чекав біля телефонної будки, виглядало, ніби я чекаю своєї черги.
Я зайшов туди десь, певно, за десять до шостої.
Замовив напій.
Я бачив там людей, яких збирався калічити і вбивати.
Я не відчував радості від цього.
Не відчував суму.
Взагалі нічого не відчував.
І скільки, кажеш, ти простояв у кінці стійки?
П'ятнадцять хвилин. Двадцять.
Це точно? Ти взяв стакан коли чи щось таке?
Стакан коли.
Я вийшов звідти і запитав у одного з чоловіків, де поблизу є банк.
Це коли ти вийшов, так?
-Так. -Так.
Скільки, власне, було людей в пабі,
коли ти поклав сумку на підлогу? Ти пам'ятаєш?
Десь 15-20 чоловік.
Я проштовхувався, щоб вибратися.
Довелось обходити людей, просити пропустити мене.
Я знав, що люди загинуть, але я мусив це зробити.
18:28
18:29
Рівень шуму наростав.
Я замовив пиво.
Не знаю, чи хоч спробував його.
І тоді –
я нічого не чув.
Щось справді дивне.
Я почувався дивно.
Відключився від усього.
Щось було не те.
Думаю, я усе ще спирався на стійку бару.
Я перевів погляд туди, де була мірна оптика та інші речі,
де мали стояти пляшки, – а там нічого немає.
Тільки темрява, пасма диму –
і нікого.
Я нікого не бачив, нічого не чув.
Пам'ятаю, що я повернувся
подивитися що відбувається,
а наступний спогад –
я дивлюся вгору на молоду жінку,
а її рот відкривається і закривається, напевно, у крику.
Я дізнався потім, що від вибуху лопають барабанні перетинки.
Думаю, мене витягли на вулицю, там був хлопчина,
який був зі мною, – він каже, я щось говорив до нього.
Я зумів розказати йому, звідки я.
Я нічого цього не пам'ятаю. Нічого. Зовсім.
Мене забрали до шпиталю.
Було невідомо, чи я житиму.
Я був на сильних препаратах.
І я пам'ятаю, що мені снилося і таке інше,
коли мені змінювали дози знеболюючих.
Мені марилося, що я в нічному клубі, і всі навколо щури.
Щури, одягнені, як люди.
Щури були у стінах, я міг їх чути.
Там був біплан.
Знаєте, такий літак, що сідає на воду.
Він прилетів до нічного клубу.
Щури, щури, ще щури.
Я дізнався пізніше, що Коупленд випускав своїх щурів –
він мав ручних щурів.
Він пускав їх бігати по начинню, яким він набивав саморобні бомби.
І звідти я можу сказати, що усі, хто лежав у тому шпиталі зі мною,
ми усі мали дивні інфекції.
Ніхто не міг зрозуміти, що з нами не так.
А все тому, що він випускав тих щурів…
знаєте, мочитися і спорожнюватися
на все, що він туди запихав.
Коли ці пацієнти прибували по одному,
ми почали усвідомлювати, наскільки це серйозно.
У них були жахливі поранення.
Це було схоже на картину війни.
Пацієнти надходили з обширними опіками,
без свідомості,
один за одним.
І напевно найважчим за всю мою кар'єру
було лікувати пацієнта, який надійшов без свідомості
і не приходив до тями ще кілька днів.
І коли він поступово повернувся до тями,
ми зрозуміли, що мусимо поговорити з ним
і розповісти найгіршу з можливих новин.
Два його друга загинули,
і ще більша трагедія: його жінка і ненароджена дитина
теж були вбиті.
З'ясувалося, що вагітна дружина і друг молодого на весіллі
були серед трьох загиблих від вибуху.
Андреа Дайкс померла майже миттєво.
Її чоловік Джуліан у критичному стані в шпиталі.
ЯК ЧОРНОШКІРИЙ І ГЕЙ, Я ЗНЕВАЖАЮ РАСИЗМ
Я був удома, коли про це почув.
Це був повний шок.
І безпорадність.
Знаєте, ми були…
Ми були близько,
у плані…
Так, ми підійшли дуже близько до того, щоб схопити злочинця.
Ми прослідкували адресу, за якою він, напевно, мешкав.
Я хотів, щоб мене спіймали.
Чому?
Я би уславився у певному сенсі.
А що для тебе слава?
Це існування.
Що це значить? Не розумію.
ХТО ЦЕ ЗРОБИВ?
Якщо ніхто тебе не пам'ятає – ти ніколи не існував.
Добре.
Було б упущенням з нашого боку не спитати, чому ти це зробив.
Щоб посіяти страх, обурення й ненависть.
Я нацист.
Я визнаю це.
Так.
Девіде, це сигнал, що плівка скоро закінчиться,
тому ми закінчимо на цьому моменті вчасно.
НЬЮ СКОТЛАНД ЯРД
Так, пані і панове, у ранкові години
суботи першого травня
офіцери спецпідрозділу відділу боротьби з організованою злочинністю
заарештували 22-річного чоловіка у Коуві, Гемпшир.
Цей чоловік не є членом
жодного з угруповань, які взяли на себе відповідальність
за вибухи.
Мається на увазі, що він працював один,
за власною мотивацією.
13 МІСЯЦІВ ПОТОМУ
На відкриття суду над Девідом Коуплендом
прийшли понад тридцять його жертв
і родичів тих, кого він убив.
24-річний відповідач заперечує вину в трьох убивствах
через обмежену осудність.
Коупленд був би не першою людиною,
яка думала уникнути покарання за вбивство, удаючи божевілля.
Я абсолютно не терплю людей,
які завдають шкоду жінкам і дітям.
І от коли трапився Коупленд –
тому що
він убив ту жінку і ненароджене дитя.
Знаєте, я в жодному разі не дав би йому піти.
Його єдиною можливістю
було заявити про обмежену осудність,
і я мав змусити його зізнатися,
що він при своєму розумі.
У ці часи існують мисливці за педофілами
в інтернеті,
вони удають чоловіка чи жінку,
і педофіл виходили з ними на контакт,
вони призначають зустріч і здають докази поліції.
Отож, якщо хочете, ще до інтернету
я робив іншу версію цього.
Любий Девіде, ти мене не знаєш,
але я почула про тебе у новинах.
Як вони можуть називати людей монстрами і злом, зовсім їх не знаючи?
Я вірю, що людина не винна, поки її провину не доведено.
Сподіваюся, ти не проти, щоб я тобі писала.
Петсі.
Люба Петсі, дякую за твій лист.
Я маю 1 м 77 см, 23 роки, каштанове волосся.
Моя мама каже, що я вродливий, але я не знаю.
Я не можу уявити, як ти виглядаєш. Будь ласка, пришли свою фотокартку.
У випадку Коупленда,
він мав бути під контролем,
тому я вигадав дівчину на ім'я Петсі Сканлон.
Петсі була схожа на тих дівчат, що можна побачити
у пропагандистських фільмах 40-х років.
Знаєте, вона невисока, білява, гарненька.
Така, що буде робити, що їй скажуть, без запитань.
Така вразлива.
Зовсім пустоголова, розумієте, що я кажу?
Я давав мільйон відсотків, що він клюне.
Я просто знав.
Для тих, хто пережив атаки Коупленда, це був день болісних свідчень.
Коли описувалися жахливі рани, спричинені вибухом,
декілька людей були помітно засмучені.
Суд розглядав, чи був він божевільним чи хворим.
І в нього був цілий бастіон юристів.
Знаєте, на його боці було більше,
ніж на іншому боці, ніж у Корони.
Девід Коупленд не визнав себе винним у вбивстві,
та визнав вину у ненавмисному вбивстві
через обмежену осудність.
І тепер присяжні розглянуть його душевний стан.
Мені був потрібний незаперечний доказ.
Треба було, щоб він сказав, знаєте, щось таке,
що б довело, що він грає в гру з лікарями,
але у мене не вистачало часу його викрити.
Любий Девіде,
сподіваюсь, ти не дуже переживаєш через суд.
Це, напевно, дуже важкий час для тебе.
Люба Петсі,
ти дуже приваблива молода панна.
Ох, знаєте…
Мій план був заохотити Коупленда.
І через це змусити його відкритися.
Сподіваюсь, ти почуваєшся впевнено і думаєш про хороше.
Дивно почуватися знаменитим.
Любий Девіде,
Я бачила цими днями твоє фото в газеті.
Твоя мама права. Ти справді вродливий.
Люба Петсі,
ти не виходиш у мене з голови.
Я весь час мрію про тебе, коли ми нарешті зустрінемося.
Він підписався «З любов'ю, Дейв», і це було явне зростання почуттів.
Увесь тон коуплендових листів змінився.
Люба Петсі…
На той момент у мене був шквал листів.
Твої листи – єдине, що підтримує мене тут.
Я лежу вночі і думаю про тебе.
Пообіцяй мені, Петсі, що ніколи мене не забудеш. Чекаю на лист.
Нарешті він був у моїх руках.
Люба Петсі, це місце – фарс.
Так само, як лікарі.
Вони думають, що розумні,
та вони дурні, як тутешні недоумки.
Справи не такі вже й кепські.
Не можу повірити, що обдурив цих лікарів.
«Не можу повірити, що обдурив цих лікарів».
Присяжні дивилися на це листування у всій повноті.
Бачили те, що бачив я. Бачили те, що бачив психіатр.
З ним усе абсолютно нормально.
Коупленду показували фотографії тих жахливих каліцтв,
усього нещастя і болю, що він спричинив.
І жодного разу він не виявив почуттів.
Але коли прокурор зачитав,
що дівчина, на якій він хотів одружитися,
насправді волохатий здоровань з Ессексу на ім'я Берні.
знаєте, він охопив голову руками і впав на лаву.
Розумієте, його світ розбився.
Добрий вечір. Девід Коупленд, фанатик,
що обожнював Адольфа Гітлера і розкладав бомби у Лондоні,
починає відбувати шість життєвих ув'язнень у Бродмурі.
Його засудили за вбивство трьох людей і поранення понад 150-ти
під час бомбової кампанії проти чорношкірих і гомосексуалів.
Присяжні відхилили клопотання
про неосудність за його дії.
Для двох постраждалих
це був зворушливий момент під стінами «Олд Бейлі».
Девід Коупленд не досяг слави і влади, яких він прагнув,
Сьогоднішній вердикт доводить, що він небезпечний, жалюгідний ніхто,
і він там, де йому й місце.
-Дякую, друзі. -Дякую.
Усі казали: «Давай, поїдемо випити за це» і «Так-так».
Але я пам'ятаю, що думав: «Тут нема що святкувати. Справді».
О, чудово.
За нові починання.
У мене завжди було те приголомшливе відчуття
довбаної втрати.
Яка втрата людського життя.
У тому числі його.
Адже він ніколи не вийде, ніколи й нікому не принесе користі.
А що він зробив усім цим людям, ви знаєте?
Сотням й сотням людей.
Якби ми…
Якби ми змогли це зупинити.
Просто не дати вбити і скалічити тих людей.
От, є почуття якоїсь провини, правда?
Так. Безумовно.
Я багато про це думаю.
Думав, що пережив це. А воно повернулося знову.
Я ж, знаєте, ну…
Коли я вступив до БНП, я хотів азарту, що от, я шпигун,
все таке, затримую поганих людей.
Але коли сталося щось такого масштабу…
Якби тільки ми могли зупинити це раніше.
Так.
Артур мав мотивацію робити щось добре.
У той поліція обіцяла винагороду.
Сімдесят тисяч фунтів за ідентифікацію.
Артура не цікавили гроші.
Навіть зараз. Я маю на увазі, у його родині є люди…
Тільки у 20-ту річницю лондонських вибухів
хтось із його родини дізнався, що він здійснив.
Що він, зрештою, не був нацистом.
Артур шпигував десять років,
тиждень за тижнем, ходив на мітинги Британської національної партії,
його ганяли на вулицях антифашисти,
нападали на нього,
він ходив на концерти з нацистами,
він усе це робив і…
Він зробив набагато більше, ніж просто упізнав Коупленда.
Він відіграв ключову роль
у тому, що Британська національна партія не розвинула успіх у Східному Лондоні.
Тіндалл не зумів забрати владу над країною завдяки Артуру.
Поліція говорить, що присутність БНП несе елемент расової напруги…
О, «поліція говорить…»
-Ви їм не вірите. -Ні, ми не визнаємо це взагалі.
І ви не визнаєте судимості та вироки, отримані вашими членами.
Я вже казав вам,
що наші члени мають не більше вироків,
ніж члени будь-якої іншої партії.
Добре. Дуже вам дякую
Добре. Забирайте звідси свої манатки з мінімумом зволікань.
Ви дотримуєтеся форми.
Ви точно така, як ми навчилися очікувати, і…
Вони намагаються нас розділити
і ми подаємо їх сьогодні сигнал,
що це має зворотну дію.
Ми згуртувалися!
Так, як ви ще не бачили!
Давайте маршем виповнимо цей день!
Я вважаю, що такий, як Коупленд,
хто спробує зробити те, що й Коупленд, ніколи не досягне успіху.
Що дає мені надію –
це те, що добрих людей усе ще більше, ніж поганих.
І ненависники ніколи не виграють.
У кінцевому рахунку, ненависники ніколи не виграють.
Напевно, жахливо, коли тебе поглинає ненависть.
Знаєте?
Подумайте про всі речі, яким ви не можете радіти, тому що сповнені ненависті.
Ні. Сьогодні п'ятниця. Я йду додому і вип'ю пива.
Переклад субтитрів: Вікторія Конінгс