Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Får jag en öl? -Självklart.
-Tack. -Jag hämtar en.
Varför gick du med på att mötas?
Det är en intressant historia och…
…jag har ett annat perspektiv.
Sieg Heil!
Jag var undercover i extremhögern i tio år.
Det var så mycket värre än jag trodde. Verkligen. Det var extremt.
Särskilt de första åren var det ren nazism,
och folk tävlade om vem som kunde vara mest radikal.
Man pratade om att starta ett raskrig.
Ja, raskriget.
Tiden skulle komma då vi blev tvungna att döda människor.
Vi hade dödslistor.
Och sen hade man själva bombmakarna.
Det var bråkigt på gatorna på 1990-talet.
Stora spänningar.
Det räckte att nån tände en tändsticka.
Men vi trodde inte att nån skulle genomföra det.
Men så gjorde en person det.
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
ALLA STÄDER I HÖGSTA BEREDSKAP
BEBIS MED 10-CENTIMETERSSPIK I SKALLBENET
"NÄSTA GÅNG ÄR DET DU"
Det här förhöret spelas in på band.
Jag är kriminalinspektör Terrence Boland, vid New Scotland Yards antiterrorenhet.
Närvarar gör…
Kriminalassistent Philip Johnstone vid New Scotland Yards antiterrorenhet.
Det är den 1 maj 1999. Klockan är 18.13 enligt mitt armbandsur.
FÖRHÖR MED MISSTÄNKT, 1 MAJ 1999
LJUD FRÅN ORIGINALTRANSKRIPTION
Hela tanken med att vi sitter här är att få fram sanningen.
Jag skulle vara gnistan. Inget mer.
Gnistan som skulle tända eld på landet.
Tankarna blev starkare och starkare.
Jag kunde inte släppa det. Mitt öde, förstår ni?
Till sist vaknade jag en dag och ville inte tänka mer.
Jag skulle göra det.
När tänkte du spränga den?
Lördagen.
Halv sex.
LÖRDAG
Den där vackra morgonen var det folk överallt.
Solen sken. Brixton sprudlade och folk gjorde sin grej.
Persikor, plommon, nektariner! Jordgubbar! Kom nu!
Vi har Harrods-frukt till Woolworths priser.
Brixton är en fantastisk plats. Det är en historisk plats att vara på.
Det var hit alla svarta personer först kom i London.
Folk jobbar ihop. Folk lever ihop.
Vi kände folk från hela världen.
Folk sålde allt möjligt överallt. Drog in pengar på de sätt de kunde.
Nej, den kostar 2 pund.
-Vi hade alla album på listan. -Alla cd-skivorna.
-Snoop Dogg. -Michael Jackson, Madonna.
-Jag hade en porrfilm med Snoop Dogg. -Ja.
-Pirat… Såg den aldrig. -Vi fick den inte såld.
-Jodå. -Det tror jag inte. Okej då.
De såg oss som Robin Hood, men det gjorde inte Our Price.
Our Price låg tvärs över gatan, och vi sa: "Det här är mitt pris, inte Our Price."
Vi hade många ramsor.
"Föll inte av en bil, fick hämta den själv."
"Jag struntar i om du kränger eller inte kränger, halva butikspriset."
Den var snygg. High five!
Kom igen. Låt den inte hänga.
KL. 17.09
KL. 17.10
Kokosnötter! Mycket färska kokosnötter!
Alla var där. Det var en glad och härlig dag.
Plötsligt sa grannen till mig:
"Se, Talent, det ligger en väska här och jag hör ljud."
Jag sa: "Vad hör du?" Han sa: "Kom och kolla."
Jag gick från mitt stånd och det lät…
Så lät det från den svarta väskan.
Det kunde ha varit guldtackor. Eller en massa knark.
En massa pengar. Det var inte vår väska.
Jag öppnade den, stack ner näsan och sen sa vi: "Det är en bomb."
Och sen: "Är det en bomb?" Jag är ingen expert,
men jag visste vad det var utan att ha sett en bomb förr.
Det var som en tecknad serie-bomb med en klocka och allt sånt.
-Man vet bara. -En gammaldags väckarklocka.
-Med klockor på. -En rund urtavla i en Tupperwarelåda.
-Det stack ut sladdar ut lådan som gick… -In i en brun kloss.
In i en låda full av spik.
Jag sa: "Ring polisen."
Vi visste inte vad som hände eller vem som lämnat väskan.
Det var ingen där.
Jag återvände till mitt stånd för att ta hand om mina kunder.
Jag gick i väg: "Jag vill inte bli inblandad."
Sen återvände jag. Jag minns att folk sa:
"Var inte dumma. Släng den, kör bort soptunnan och inget har hänt."
Det var galet. Ingen visste vad man skulle göra.
KL. 17.28
KL. 17.29
Ingen tror mig. Jag har berättat det många gånger.
En pundare tog ut bomben och stal väskan.
"Nähä, du skojar. Inte en chans."
"Jodå. Jag svär på det."
-Till och med nu… -Pundaren kom från den här vinkeln.
Ungefär så här. Rundade ståndet och lyfte upp den.
Vi sa: "Rör inte väskjäveln. Det är en bomb."
Han rör vid bomben och alla säger: "Vad gör du?"
Alla ser den, för han har lyft ut den. Den går inte att ignorera.
Och han gjorde så här, tog väskan och gick i väg längs gatan.
Han ville ha väskan och tog den.
Väktaren ringde polisen, polisen kom…
Polisen kom fram och jag sa: "Det är en bomb."
Släpp fram oss, snälla!
Tack.
Jag minns varken att jag föll eller kastades iväg.
-Jag minns bara att jag reste mig. -Ja.
-Jag hörde dig ropa. Han skrek mitt namn. -Det var efteråt.
Jag hittade honom på en bår vid en busshållplats.
"Här är jag, Lee."
Jag fick ducka under min vagn.
Jag trodde inte att nån hade överlevt. Hela byggnaden rasade ner över folk.
Jag fick en liten spik i benet.
Otroligt att han klarade sig. Han stod över den.
Andra saknade armar eller ben och hade spikar i huvudet.
Jag tänkte: "Varför ödsla en bår på min sjukhusfärd för en spik?"
-De klippte upp jeansen. -Den tog i benet.
Jeansen var en present från mamma. Jag sa:
"Klipp inte. Jag fick dem av mamma." Det glömmer jag aldrig.
Det var glas överallt.
Jag var ju oskadd,
så jag var tacksam för det.
De flesta där omkring… Det var många skadade där.
Alla sprang runt och försökte ta reda på om deras kära hade klarat sig.
Det var fasansfullt.
Tänkte du på konsekvenserna?
Nej.
På tåget föreställde jag mig bara hur den exploderade.
Jag var tvungen. Jag var som en robot.
Tänkte du på…
…människorna?
Nej. Inte alls.
Trettionio personer skadades.
Däribland ett barn med en 10-centimetersspik i skallbenet.
Kombinationen av bränn- och sprängskador
och allvarliga splitterskador är väldigt svår att behandla.
Bomben var utformad för att döda så många som möjligt.
Det är ett mirakel att ingen miste livet den dan.
Spikbomber är konstruerade för att åstadkomma maximal skada
på ett maximalt antal personer, att döda så många som möjligt.
När man stoppar metallfragment i en bomb som sen exploderar
kommer metallen att färdas i 480 km/h.
Spikarna följs av allt möjligt annat
som tryckvågen plockar upp på vägen.
När den rör sig genom olika personer
kan den föra delar av en person in i en annan.
Man får väldigt komplexa skador där delar av någons ben
kan hamna i deras bröstkorg
eller i en annan persons bröstkorg.
Vi hade aldrig sett nåt liknande.
Jag står här i hjärtat av Brixton
där ilskan växer mot den ansvariga för spikbomben.
Spänningen är hög i Brixton.
Först vill vi reda ut vad som hände i lördags, sen får vi se.
Jag har Mike Franklin med mig. Han ingår i närpolisens rådgivande grupp.
Jag har sett hur hög spänningen är här i dag.
Ja, folk är arga.
Det här var en feg och hjärtlös attack på oskyldiga
som ägnade sig åt laglydiga vardagsbestyr i Brixton.
Amputerade armar och ben, rivskador av spikar.
Folk som blev döva och blinda.
Det var ingen smäll längre ner på gatan,
Det här var… Människors liv förstördes.
Polisen aktade sig för förhastade slutsatser.
De ville säga: "Vi jobbar brett i fråga om vad motivet kan vara."
Jag trodde att det var rasistdåd. Instinktivt.
Bor man här och nåt sånt här händer, då har man sina aningar.
Man fick höra poliser säga:
"Vi vill fånga bombaren lika mycket som ni."
Och man svarade: "Nej, det vill ni inte, för var bor ni?
Ingenstans som är måltavla för sånt här."
Och eftersom bombaren inte dödade nån första gången,
finns risken att han återvänder.
Man hade upplevt bombdåd i London förr.
IRA-kampanjerna låg inte särskilt långt bak i historien.
Under förmiddagen blir bevismaterial från det rasade huset
minutiöst undersökt av bombenheten.
En teori är att attacken
var en provokation från IRA:s sida efter avslöjandet i Southampton…
Men vi hade ingen erfarenhet av den här sortens bomb
mitt på en shopping-gågata.
Hej, Annette. Simon Foy här.
Jag var den unga, nya och oerfarna, ganska ambitiösa och möjligen lite naiva,
potentiella chefen för Brixtonenheten.
Det var en oerhört krävande plats att jobba på.
Stämningen var ganska spänd.
Spekulationerna flödade om vad som pågick och vem som låg bakom det.
Ett stort antal motiv passerade mina tankar.
Vi visste att gängvåld låg och bubblade, och vi hade nyligen haft skjutningar.
Var det motivet?
Folk sa: "Kom igen. Vad tänker ni göra åt det?"
Tycker ni inte att det är dags, sir,
att erkänna att ni inte har tillräckligt många poliser
för att göra jobbet som krävs i det här området?
Folk kände sig underbeskyddade och överbevakade.
Alla mindes Brixton-upploppen 1981.
Vi mindes dödsfall i polisförvar,
så många av oss i området kände sig inte trygga med
att jobba med polisen. Vi litade inte på dem.
Polisen trakasserar våra invånare med stop and search,
Polisen meddelade att de skulle invadera vårt område på grund av bomben.
Polisens stop and search var ett problem när jag växte upp.
När man åkte till Brixton med vänner om lördagen,
för att gå i skivaffärer och sånt.
Nästan varje lördag blev man stoppad och visiterad.
Den högsta polisen i det här området sa till mig att hans råd till er
var att seriöst överväga att gå med i poliskåren.
Han har inte nog…
Vänner togs till polisstationen och kom ut med blåmärken.
De sa att en polis hade slagit dem i ansiktet. Det var ganska normalt.
Men sånt lade grunden till antipatin mellan människorna i området och polisen.
Till dagens övriga nyheter.
Poliser som utreder gårdagens bomb i Brixton i södra London
säger att de söker brett efter den som satte ut bomben.
Dådet har inte kopplats till nån känd terrorgrupp.
Var var du i lördags?
Många personer har kontaktat oss, men ingen har kunnat berätta
nånting specifikt om bombaren i det här skedet.
Ingen hade en aning om nånting.
Var det en grupp eller en person? Det skapade en genuin rädsla.
Polisen bevakade inte extremhögern på den tiden.
De sade att de gjorde det, och folk hämtades in ibland,
men inställningen hos ledningen för säkerhetstjänsten var
att de inte utgjorde nåt hot.
Det var bara ord. De tänkte inte genomföra nåt.
"De är bara ett gäng huliganer. Varför ska vi utreda dem?"
SEKRETESSBELAGT
Searchlight var en privat underrättelseoperation.
Vi infiltrerade och övervakade fascistgrupper.
Rättigheter åt vita!
Vi hade varnat för det i åratal.
En terroriströrelse som försvarar den sista striden,
som utmanar systemet.
Ett slags underjordisk gerillaarmé.
Allt handlade om terrorism, om att döda folk.
Sieg Heil!
Det var farliga tider och vi ville stoppa de här människorna.
Ju mer vi fick reda på om deras planer, desto bättre kunde vi stoppa dem
och dra uppmärksamhet till det.
Då kontaktades vi av en person som ville engagera sig frivilligt.
Det här är Searchlight.
Han sa sig vara en kille strax över 20, politiskt engagerad och antirasistisk.
Ur mitt perspektiv var det bästa han kunde göra
att infiltrera extremhögern.
Och det gjorde han.
Är det viktigt att din identitet förblir hemlig?
Ja.
De här killarna är riktigt farliga.
-Och de tror fortfarande att du är nazist? -Ja.
Varför gjorde du det?
Jag gillar att vara spion. Det är…
Det är en kick.
Kan du börja från början, Arthur?
Jag var undercover i BNP 1999.
I det nya århundradet behöver vi ett nytt ideal, en ny sorts politik.
British National Party var partiet för lag och ordning.
Vi måste stoppa invandringen.
Vi måste hjälpa invandrarna att återvända hem.
Vi framställde oss om hyggliga, hederliga och laglydiga medborgare.
Vi var de goda.
FRAMTIDEN
För att bygga en rörelse som i det kommande århundradet
ska göra Storbritannien stort igen.
Men bakom den fronten gick man på BNP-möten
i en församlingssal eller ett bakre rum på en pub.
Dra åt helvete.
Och folk delade ut dödslistor,
öppet nazistisk propaganda och bombmanualer.
Det var deras dröm att nån skulle gå ut och spränga
nån av deras föreslagna måltavlor. Så det var ganska extremt.
Jag hade utgått från
att de skulle hålla nazistgrejen dold för nya rekryter,
men från dag ett sa de att det var bra att döda judar.
-Första dan? -Ja.
Vad tänkte du då?
Jag blev chockad och rädd, men också taggad.
Dessutom var det faktum att de var så öppet nazistiska
ytterligare ett skäl att fortsätta.
Upplevde du att folk kollade upp dig? Pejlade de läget?
Inte direkt, nej. De tänkte nog bara:
"Varför skulle inte en vit man gå med i deras organisation?"
Antifascisterna visste inte att jag var på deras sida.
Jag fick stryk några gånger.
Den värsta gången var…
Det var en tjej som slog mig i huvudet med en hammare, tror jag.
Det var min verklighet.
Vad tror du på?
Vi har så många fattiga vita i det här landet.
Man hör så mycket smörja, allt ska vara jämställt och allt ska vara…
Det sätter bara vita…
Det förnedrar den vita människan i det här landet. Såna som jag.
-Så du ville placera ut bomber? -Ja, så många jag kunde.
En i veckan.
Varför lade du spik i dem?
För att de skulle krossa fönster, sätta sig i folk och stympa folk.
Döda folk.
7 DAGAR SENARE
KL. 17.28
KL. 17.29
LÖRDAG
För andra helgen i huvudstaden
tycks grupper med utländskt ursprung åter vara måltavlan
i en attack utan förvarning.
Brick Lane förblir avspärrat i kväll.
Utöver chocken, finns en lättnad över att ingen dog.
De slår till i den bengaliska gemenskapens hjärta.
Vi har ett problem, nämligen rasistisk terrorism.
Det här är förskräckliga saker som vi inte tolererar.
Vi gör allt i vår makt för att hitta den eller de ansvariga.
De kommer att åtalas och ställas inför rätta. Absolut.
Siddy Shivdasani är här, redaktören för Eastern Eye Newspaper.
Vårt kontor har tagit emot dödshot, till och med i dag.
Vi rådde våra läsare förra veckan
att vara vaksamma om de bor i svarta eller asiatiska områden.
När politikerna och polisen velade om det var ett rasistiskt brott
planerade de nästa attack.
Jag ville göra min personliga frustration över polisen känd.
Jag försökte göra det enda rätta.
Det var det jag försökte göra, göra det rätta.
Jag var redaktör för en brittisk-asiatisk tidning.
Vi fick utstå en hel del rasism.
AVSKUM
Man vande sig efter ett tag.
Och det var egentligen mest lite korkat.
Men sen fick vi ett brev.
NÄR KLOCKORNA SLÅR
Det kom från en grupp kallad White Wolves.
ALLA ICKE-VITA
Jag visste att ett asiatiskt område stod på tur. Jag kände det på mig.
Men polisen gav oss inga råd om
att se efter misstänkta saker eller vara på vår vakt. Inget.
Vi upplevde att de sket i oss.
Den hemmagjorda bomben i södra London i lördags
tycks ha varit ett vansinnesdåd.
I kväll kan du hjälpa till, och det gör du så här.
Det här är så många spikar som hade packats runt sprängmedlet.
Vem köpte dem?
Det var ingen vanlig kund eller byggare. Vem köpte så här mycket spik?
Alan Fry är chef för antiterrorenheten.
Har det ni vet hittills gett nåt?
Det har det säkert, även om det är för tidigt att gå in på detaljer
i nån viss riktning av utredningen.
Om ni kan komma på nåt sätt att hjälpa till, så gör det.
Belöningen på 10 000 pund kan bli större.
Det fanns inte många seriemördare i det här landet,
och vi hade aldrig hade haft en seriebombare.
Människor var rädda.
Jag var den ansvariga utredaren.
Ansvaret var enormt.
Jag hade ingen erfarenhet av terrorutredning.
Det förde pressen till en helt ny nivå.
POLISKONTROLL
Polisen går genom timmar av video från övervakningskameror
i hopp om att personen som placerade ut bomben har filmats
och att någon kan känna igen personen.
Kvaliteten på övervakningsbilder 1999 var inte jättebra.
Men vi började hitta bilder som kunde vara av bombaren.
En person med vit basebollkeps som bar över axeln
nånting som liknade en sportbag.
Det enda problemet var att han inte gick att känna igen.
Vi kontaktade olika polisenheter.
Vi vände oss till och med till USA och militären.
Vi skickade runt den i hopp om att nån skulle kunna förbättra den.
Det gick inte. Vi fick fortsätta leta.
Jag började samarbeta med polisen.
Vi höll presskonferenser ihop.
När de fick fram bilden av en individ
som kunde vara bombaren diskuterade man med mig om den skulle publiceras.
Den var nämligen kornig.
Bilden gav inget konkret svar.
Jag sa: "Nej, hans familjemedlemmar skulle känna igen honom.
Släpp den nu. Släpp den i dag."
"Det kan vi inte."
Jag sa: "Medan ni förhalar förbereder bombaren nästa bomb.
Det brådskar. Släpp den nu. Spill ingen tid.
Vad säger ni om en bomb briserar medan vi diskuterar det här,
och jag berättar att ni kunde ha stoppat det?
Publicera bildjäveln."
Men ingen gjorde det.
Polisen var på oss: "Hade vi hört nåt? Vad var vår syn på saken?"
Vi frågade folk samma sak.
Vilka är nästa måltavla? Kommer folk att dö?
Vid det laget började folk ta åt sig äran. White Wolves.
Det cirkulerade brev från East Midlands.
Vi jobbade på högvarv. Dygnet runt försökte vi hitta den skyldiga.
Vi skrev listor för att komma på vem som kunde göra nåt sånt?
Ingen hade hört nåt.
-Vad gjorde du för att hitta bombaren? -Jag sökte upp folk.
Först och främst låtsades jag att jag var glad och sa:
"Nån aning om vem det är?" Såna saker.
Men ingen visste nånting.
Ingen visste nåt.
Det är svårt att vara i en situation där man spionerar på folk
och samtidigt försöker tysta rösterna i huvudet.
Det är inte lätt.
Jag…
Jag blev immun mot rasismen och fascismen.
Vi såg upp till hjältarna i vår egen rörelse.
Waffen SS. Hitler, förstås.
Det var en inspirerande miljö för rasister.
Kände du att du blev hjärntvättad?
Jag vill säga att jag tyckte att allt var skit.
Men…
Ja, definitivt. De indoktrinerade mig.
Det var som att man…
Ja, jag ifrågasatte förintelsen.
Jag tänkte till och med att jag kanske var naiv
om jag höll med mainstreamsynen
att den hade hänt.
Om de tar sig in i mitt huvud, tänk då hur andra påverkades.
Kom igen! När ni är redo!
Rättigheter åt vita!
När man befann sig i den bubblan,
var man med liktänkande. De var arga för samma saker.
Många av dem hade samma bakgrund som man själv.
Man var avskild från verkligheten.
Jag var del av det på den tiden.
Det här är vårt land!
Våra egna rasförrädare
försöker förstöra det här landet. De är fienden!
Vår ledare var John Tyndall.
Han var en framträdande högerpolitiker på den tiden.
Tyndall var en magnet för missanpassade, galningar och losers.
Och det ville han, för han kunde styra dem.
Han sa aldrig: "Gå ut och spräng folk."
Eller "attackera folk", men han var skicklig med ord.
Hans tal var uppeggande.
Vi kommer att kriga på, jobba på, marschera på och kämpa på
för att bygga landet de dog för,
och ge det brittiska folket Storbritannien åter!
Vi gick på olika möten. De hölls alltid på pubar.
Det var en massa våldsamma och berusade unga män,
som fick höra att de var hotade av horder av immigranter.
De skulle mörda dem i deras sängar, våldta deras fruar och äta barnen.
Mötena följdes alltid av våld. Alltid.
Mår du bra? Hur är hans värden?
Man bär på en ständig känsla av vrede, ilska och frustration.
Och sen bara… Man får spy ut det. Ta ut det över nån annan.
Jag minns efter ett specifikt möte. Jag hade en Ford Transit.
Den körde runt i området och drog svarta personer från gatan.
Kidnappade dem. De utsattes för tämligen hemskt våld.
Om BNP inte hade haft det pubmötet
och sagt att alla var under hot, i fara, hade de inte gett sig på folk.
De uppviglade dem till det och sen tvådde de sina händer,
och åkte hem till villan värd en miljon pund i Surrey eller nånstans,
och vi återvände till våra kyffen i Stockwell. Jobbet utfört.
Det är så de manipulerar och utnyttjar folk och…
Jag har gjort en del rätt jävliga saker.
Riktigt hemska saker.
När började du tänka att du ville göra det här?
Vet inte. För några år sen.
-Du är bara 22 nu, eller hur? -Ja, så jag var runt 20.
Du har säkert hört om det i pressen.
Det har skrivits om organisationen White Wolves.
Jag vet inte vilka de är. Jag struntar i vilka de är.
-Så de vet inte vem du var? -Nej, de har ingen aning.
-Är deras påståenden fiktiva? -Påhittade.
De försöker ta åt sig av min ära.
Mitt mål var politiskt, att starta ett raskrig i landet.
Vad innebär det?
Det skulle bli en revolt. Rasvåld på gatorna, allt möjligt.
-Vilken var din avsikt? -Jag tänkte på en måltavla att spränga.
Hade du redan bestämt var du tänkte placera bomben?
Ja. Soho.
Två bomber i London har skapat en oro för att mer väntar.
Troligen ett verk av rasister, sägs det, och att de antagligen slår till igen.
Ingen visste vilken grupp som skulle bli nästa måltavla.
Skulle det bli den kinesiska gemenskapen? Den judiska gemenskapen?
Det debatterades mycket.
Men de tidiga dialogerna handlade bara om ras, om etnicitet.
Ingen tänkte att det kunde sträcka sig till gaygemenskapen.
Den synliga delen av gaygemenskapen fanns i Soho och Old Compton Street.
Man kunde gå på barrunda från en bar till ett annat gayställe och så vidare.
De blomstrade, de var fulla av energi och liv.
Det kändes fritt.
Det kändes som att man kunde vara sig själv där.
När den andra bomben sprängdes klarnade saker väldigt fort.
Det var nån som hatade det annorlunda.
De hatar människor om är annorlunda,
som inte stämmer med deras bild av det normala samhället.
Vi började föra samtal med ganska högt uppsatta poliser.
Vi fick höra att det handlade om ras.
Vi lyfte fram våra farhågor och möttes av skepsis och misstro från Scotland Yard.
Det var helt enkelt upp till oss
att ringa runt till cheferna på de viktiga ställena,
pubarna, klubbarna, kaffebarerna och restaurangerna och säga:
"Det här kan drabba oss. Var uppmärksamma. Var på er vakt."
Vi kommer att besegra personerna som är ansvariga för bomberna.
Vi hittar dem.
Vi har inget specifikt som styrker att det skulle vara en viss grupp
som ligger bakom de här vidrigheterna,
men uppenbarligen är det troligast att det är högerextremister
som riktar in sig på minoritetsgrupper.
Alla var blinda för det. Ingen visste var det skulle ske.
Men alla förväntade sig det.
Jag träffade Arthur på ställen där vi trodde
att andra som kände nån av oss inte skulle vara.
Turisthotell i London. Möten utanför London.
Han förstod sitt uppdrag och att han måste stoppa dem.
Jag träffade min kontakt
och gick genom namnen på personer jag redan kände.
Jag nämnde en kille som jag kallade "Dave från Barking".
Han hade nämnt att han bodde där.
Vi var i ungefär samma ålder och fick lite kontakt.
Vi pratade om musik
och att han inte gillade personer med bruna ansikten.
Sista gången jag såg honom var på det årliga massmötet
där han fungerade som nåt slags värd.
Han hade ett värdarmband. Han stod bredvid John Tyndall.
Jag vill minnas att Tyndall fick rejält med stryk av antifascister.
Efter det försvann Dave bara, och jag tänkte inte på honom.
Efter Brick Lane-lördagen tog jag en taxi till Soho och rekade lite.
-Ungefär hur dags var det? -Måste ha varit vid 19-tiden.
Okej. Så vad var din avsikt i det skedet?
Jag skulle välja en pub att spränga.
Jag gick till Old Compton Street.
Det måste bli rätt pub. Jag var ute efter en queerpub.
En gaypub eller vad du vill.
-Har du problem med homosexuella? -Ja.
Varför?
Jag är bara mycket homofobisk.
Det är ganska… Jag hatar dem bara.
-Varför? -Vet inte. Det är bara så.
-Du måste ha nåt skäl. -Jag har problem med homosexuella.
Jag gillar bara inte att prata om det.
Jag valde dem för att jag hatar dem.
Den gången var det personligt.
Bandet fångar inte upp det här, men när vi nämner homosexuella
måste du blunda, och du verkade ganska spänd där, David.
Ja, jag gillar dem bara inte.
Jag gillar dem bara inte.
Jag är helstraight. Tro inget annat.
Nej, det är inget problem, men det förargar dig.
Jag vet inte varför det förargar dig.
Du blev så arg att du satte ut en bomb.
Jag vet inte varför.
Efter de två lördagsbomberna i London
råder polisen runt om i landet personer
som kan bli måltavlor till vaksamhet under helgen.
Man fruktar att Brick Lane- och Brixtonbomberna
kan vara början på en rasistisk terrorkampanj i landet.
Polisen vill inte sprida panik,
men vill att alla tänker på risken för en ny bomb under långhelgen.
TORSDAG
Två saker drog uppmärksamhet till den misstänkte.
I stället för att se på tusentals personer,
var jobbet att leta efter de flera tusen som kanske bar en väska.
Och när väskan väl var funnen hade vi kepsen han hade på sig.
Men det fanns många hundra timmar film.
På de första dåliga bilderna såg man inte vem det var.
Men sen började vi hitta andra bilder som var tydligare.
Killarna kom direkt till mig: "Du måste se det här, chefen."
Jag minns tydligt det ögonblicket.
Här har vi bilden. Det här är bombaren.
Före rusningstiden sattes bilden upp på stationer
och andra viktiga platser i staden.
Bilderna har lagts ut på internet och skickats till landets alla poliskårer.
Polisen misstänker att han låg bakom bomberna,
men om han ser det här
och anser sig vara oskyldig, måste han träda fram.
Jag hörde på radion att ni hade foton på mig.
Först tänkte jag: "Jag är fast."
Jag åkte genast hem och insåg att jag inte hade åkt fast än.
Jag byggde bomben, ställde klockan och packade allt.
Väntade till halv fem och tog en taxi till Soho.
Vilken tid ställde du timern på för Soho-bomben?
Halv sju.
FREDAG
KL. 16.45
KL. 16.46
Det var min lediga dag.
Jag tror att jag var på väg hem från ett galleri.
Det var en fredag, början på en långhelg. Det var strålande väder.
Jag tror att det var sen eftermiddag.
Folk var på väg hem från jobbet. Stämningen var uppsluppen.
Det kändes som en storhelg. Det var en sån stämning.
Jag hade varit på Admiral Duncan en gång innan.
Jag mindes det inte så bra.
Jag gick förbi och tänkte: "En öl skulle sitta fint.
Det var en liten pub. Smal.
Och det började bli liv och rörelse där. Det kom folk hela tiden.
Det var en fredagseftermiddag.
Jag hade fått veta att polisen hade identifierat bilder från Brixton.
Jag såg Evening Standard.
Nästan genast tänkte jag att det kunde vara Dave från Barking.
Då ringde min kontakt från Searchlight.
Jag sa bara:
"Det kan vara David Copeland."
NAMN?
Vi började gå genom våra arkiv,
allt Arthur hade berättat genom åren, och vi fann David Copelands namn
från ett antal olika möten och evenemang.
En kollega kontaktade polisen.
KL. 17.29
KL. 17.30
Jag såg på klockan. Hur lång tid hade jag? En timme till detonationen?
Jag väntade vid en telefonkiosk, som om jag väntade på telefonen.
Jag gick in ungefär tio i sex.
Beställde ett glas.
Där inne såg jag personerna jag skulle stympa och döda.
Jag kände mig inte glad. Inte ledsen heller.
Jag kände ingenting.
Hur länge stod du vid baren?
Femton minuter. Tjugo minuter.
-Stämmer det? Drack du ett glas cola? -Ett glas cola.
Jag lämnade den och frågade en man om det fanns en bank i närheten.
Var det precis när du gick därifrån?
-Ja. -Ja.
Hur många personer var det på puben
när du ställde ifrån dig väskan? Minns du det?
Mellan 15 och 20 personer.
Det var svårt att ta sig ut.
Jag fick gå runt folk och be dem flytta på sig.
Jag visste att folk skulle dö, men jag måste göra det.
KL. 18.28
KL. 18.29
Ljudnivån började bli hög.
Jag beställde min öl.
Jag vet inte om jag smakade.
Och då…
Jag hörde ingenting.
Nåt var mycket konstigt. Jag kände mig konstig.
Allt slocknade.
Det kändes inte rätt.
Jag tror att jag fortfarande lutade mig mot baren.
Jag tittade mot där belysningen och flaskorna borde vara.
Och där fanns inget.
Bara mörker och rökstrimmor, men inte en människa.
Jag såg ingen. Jag hörde inget.
Jag minns att jag vände mig om för att se vad som pågick.
Nästa sak jag minns är
att jag ser upp på en ung kvinna.
Jag ser munnen öppnas och stängas. Jag tror att hon skriker.
Senare fick jag veta att trumhinnorna sprängs vid bombexplosioner.
Jag tror att man släpade ut mig och att en kille höll mig sällskap.
Han sa att jag pratade med honom. Jag kunde säga var jag kom från.
Jag minns inget av det där. Inte ett dugg.
Jag fördes till sjukhuset.
Ingen visste om jag skulle överleva.
De gav mig starka läkemedel.
Och jag minns att jag drömde och såna saker
medan de justerade dosen smärtstillande.
Jag drömde att jag var på en nattklubb där alla var råttor.
Råttorna var klädda som människor.
Det var råttor i väggen. Jag hörde dem.
Där fanns ett flygplan, ett sånt som landar på vatten.
Det anlände till nattklubben.
Råttor, råttor och åter råttor.
Jag fick senare veta att Copeland hade låtit sina råttor…
Han hade tamråttor.
Han hade låtit råttorna springa över sakerna hade packade bomberna med.
Och såvitt jag vet, fick de som låg på samma sjukhus…
Vi fick alla konstiga infektioner. De förstod inte vad felet var.
Det var för att han lät råttorna
urinera och lämna sin avföring på allt han tryckte in i bomben.
Efterhand som patienterna kom in,
började vi förstå hur allvarligt det var.
De hade fruktansvärda skador.
Det var som en krigsplats.
Patienter hade omfattande brännskador.
De var medvetslösa.
Den ena efter den andra.
Det kanske allra svåraste jag har gjort i min karriär
var att ta hand om en patient som hade kommit in medvetslös,
och som förblev medvetslös i flera dar.
När han successivt vaknade
insåg vi att vi måste prata med honom
och ge honom värsta tänkbara nyheter.
Två av hans vänner hade dött.
Hans fru och ofödda barn, tragiskt nog,
hade också dödats.
En gravid kvinna och bestmannen från hennes bröllop
var bland de tre dödsoffren i dådet.
Andrea Dykes dog nästan ögonblickligen.
Hennes make Julian är på sjukhus i kritiskt tillstånd.
SOM EN SVART OCH HOMOSEXUELL MAN STÅR JAG MOT FASCISM
Jag var hemma när jag fick veta det.
Det var en känsla av total chock.
Och hjälplöshet.
Vi var…
Vi var nära, om man ser till…
Vi kände att vi var mycket nära att ta fast förövaren.
Vi hade hittat en adress han möjligen bodde på.
Jag ville åka fast.
Varför?
Jag skulle bli en sorts kändis.
Vad är kändisskap för dig?
Det är existens.
Vad betyder det? Jag förstår inte.
Om ingen minns vem man var, har man aldrig funnits.
Jaha.
Det vore försumligt av oss att inte fråga varför du gjorde det.
För att sprida skräck, ilska och hat.
Jag är nazist. Det erkänner jag.
Ja.
David, det ljudet visar att bandet snart är slut,
så vi bryter här.
Mina damer och herrar, tidigt på morgonen lördagen den 1 maj
grep obeväpnad polis från enheten för organiserad brottslighet
en 22-årig man i Cove, Hampshire.
Mannen är inte medlem
i någon av grupperna som tagit på sig ansvaret för bombdåden.
Allt tyder på att han arbetade ensam utifrån egna motiv.
13 MÅNADER SENARE
När mordrättegången mot David Copeland inleddes
närvarade över tre dussin av hans offer samt släktingar till de dödade.
Tjugofyraåringen nekar till de tre mordåtalen
på grund av otillräknelighet.
Copeland var inte den första personen
som trodde att han kunde mörda ostraffat genom att hävda vansinne.
Jag tycker väldigt illa om människor som skadar kvinnor eller barn.
Så när Copeland dök upp…
Han mördade den där kvinnan och han mördade ett ofött barn.
Jag tänkte inte låta honom slippa undan.
Hans enda alternativ var att åberopa otillräknelighet,
så jag var tvungen att få honom att erkänna att han var psykiskt frisk.
I dag finns det pedofiljägare på nätet.
De utger sig för att vara en man eller en kvinna,
sen kontaktas de av en pedofil.
De bestämmer ett möte och ger polisen bevisen.
Före internet fanns
gjorde jag en version av det där.
Käre David, du känner inte mig, men jag har hört om dig på nyheterna.
Hur kan man kalla nån ett monster och ond utan att känna personen?
Jag tror att alla är oskyldiga tills motsatsen har bevisats.
Jag hoppas att det inte gör nåt att jag skriver till dig. Patsy.
Kära Patsy, tack för ditt brev.
Jag är 173 centimeter, 23 år och har brunt hår.
Min mamma säger att jag är stilig, men jag vet inte.
Jag kan inte föreställa mig dig. Var snäll och skicka ett foto.
Copeland skulle vilja ha kontrollen,
så jag uppfann en tjej vid namn Patsy Scanlon.
Patsy var som de där tjejerna man ser
i propagandafilmer från 1940-talet.
Hon var spänstig, blond och vacker.
Nån som gör som den blir tillsagd utan att ställa frågor.
En sårbar person. Helt blåst.
Jag visste att han skulle gå på det. Jag visste det.
För de överlevande från Copelands dåd var det en plågsam dag.
När de fruktansvärda bombskadorna beskrevs
blev flera personer synbart uppjagade.
Rättegången handlade om ifall han var galen eller ond,
och han hade en uppsjö av advokater.
Han hade fler på sin sida än allmänna åklagaren hade på sin.
David Copeland nekade till mord.
Han hävdade att det var dråp eftersom han var otillräknelig.
Nu får juryn avgöra hans psykiska tillstånd.
Vad jag behövde var konkreta bevis. Jag måste få honom att säga nåt
som visade att han lekte med läkarna, men det var bråttom att sätta dit honom.
Käre David, jag hoppas att rättegången inte oroar dig.
Det måste vara påfrestande.
Kära Patsy, du är en mycket vacker ung kvinna.
Ni fattar.
Min plan var att smickra Copeland och på så vis få honom att öppna sig.
Jag hoppas att du är självsäker och tänker positiva tankar.
Det är konstigt att vara känd.
Käre David, jag såg ett foto av dig i tidningen häromdagen.
Din mamma har rätt. Du är stilig.
Kära Patsy, jag kan inte sluta tänka på dig.
Jag drömmer om dig och när vi äntligen kan träffas.
Det avslutade han med "Kram, David". Det var en upptrappning.
Känslan i Copelands brev förändrades.
Kära Patsy…
Vid det laget vräkte breven in.
Dina brev är det enda som håller mig uppe här.
Om natten ligger jag och tänker på dig.
Lova att du aldrig glömmer mig. Jag hoppas du hör av dig snart.
Och till sist fick jag dit honom.
Kära Patsy, det här stället är ett skämt. Liksom läkarna.
De tror att de är smarta, men de är lika dumma som dårarna här.
Det ser inte så illa ut inför rättegången.
Otroligt att jag lurade alla läkarna.
"Otroligt att jag lurade alla läkarna."
Juryn fick ta del av korrespondensen i sin helhet.
De delade min tolkning och psykiaterns tolkning.
Det var inget som helst fel på honom.
Copeland fick se foton på de hemska skadorna,
och allt elände och smärta han hade orsakat.
Inte en gång visade han några känslor.
Men när åklagaren läste högt att flickan han ville gifta sig med
var en hårig utkastare från Essex vid namn Bernie,
lade han huvudet i händerna och sjönk ihop i bänken.
Han värld rasade.
David Copeland, den unge fanatikern
som dyrkade Adolf Hitler och satte ut spikbomber i London,
är i kväll på Broadmoor för att avtjäna sex livstidsdomar.
Han dömdes för att ha mördat tre personer och ha skadat nästan 150,
i bombdåd riktade mot svarta och homosexuella personer.
Juryn avslog yrkandet att han inte var ansvarig för sina handlingar.
För två av överlevarna
blev det ett starkt ögonblick utanför Old Bailey.
David Copeland har inte uppnått sina mål om berömmelse och makt.
Dagens dom bevisar att han är en farlig, patetisk nolla
som nu är på rätt plats.
-Tack ska ni ha. -Tack.
Folk sa: "Kom, så tar vi ett glas". "Ja, ja".
Jag minns att jag tänkte: "Det finns inget att fira."
Tjusigt.
För en ny början.
Jag har alltid haft en överväldigande känsla av slöseri.
Vilket slöseri med människoliv.
Hans också. För han kommer aldrig ut. Han blir aldrig till nån nytta för nån.
Och det han gjorde mot alla de här människorna.
Flera hundratals personer.
Jag önskar…
Jag önskar att vi hade kunnat stoppa det.
Hindrat att de där människorna mördades och skadades.
Så du känner nån form av skuld?
Ja, definitivt. Definitivt.
Jag tänker mycket på det.
Jag trodde att jag hade kommit över det. Sen kom det tillbaka.
Jag…
När jag gick med i BNP sökte jag spänningen som spion och sånt,
och att ge sig på skurkarna.
Men när nåt av den här vidden hände, önskar jag…
Jag önskar att vi hade kunnat stoppa det tidigare.
Ja.
Arthur var en person som drevs av att göra nåt gott.
Vid den tidpunkten hade polisen utfäst en belöning.
Sjuttiotusen pund till den som namngav honom.
Arthur ville inte ha en penny.
Till och med nu. Vissa i hans familj…
Det var först på tjugoårsdagen av bombdåden
som några i hans familj fick veta vad han hade gjort.
Att han inte var nazist.
Arthur hade varit på insidan i tio år.
Vecka efter vecka gick han på BNP-möten,
jagades längs gatorna av antifascister, överfölls av antifascister
och gick på konserter med nazister. Han hade gjort allt det och…
Han gjorde mycket mer än att identifiera Copeland.
Han spelade en stor roll
i att BNP inte kunde bygga på sina framgångar i östra London.
Tyndall misslyckades med att få fäste i hela landet tack vare Arthur.
Polisen säger att BNP:s närvaro för med sig ett inslag av rasspänningar…
Åh, "polisen säger…".
-Du tror dem inte. -Nej, vi godtar det inte.
Inte domstolarna och domarna mot era medlemmar heller.
Jag har sagt det förr,
våra medlemmar är inte mer dömda än andra partiers medlemmar.
Okej. Tack.
Få ut era saker härifrån fortast möjligt.
Er sort förnekar sig aldrig.
Ni är precis vad vi har lärt oss att förvänta, och…
De försöker splittra oss,
och vårt budskap till dem i dag är att det får motsatt effekt.
Vi förenar oss!
På ett sätt ni aldrig förr skådat!
Nu marscherar vi för att ge den här dagen mening!
Jag tror att nån som Copeland,
nån som försöker göra det han gjorde, aldrig kommer att lyckas.
Det som ger mig hopp
är att det fortfarande finns fler goda än onda människor.
Och att hatarna aldrig kan vinna.
I längden kan hatarna aldrig vinna.
Det måste vara hemskt att förtäras av hat.
Eller hur?
Tänk på allt man inte kan njuta av för att man är full av hat.
Nej. I dag är det fredag. Jag ska hem och dricka en öl.
Undertexter: Jessika Johansson